Справа № 450/1237/25 Провадження № 2/450/1321/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2025 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Добош Н.Б,

при секретарі Хамуляк Ю.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частини земельної ділянки та припинення спільної часткової власності,-

стислий виклад позиції позивача та відповідача :

підстава позову (позиція позивача): позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення режиму спільної часткової власності та виділення в натурі частини земельної ділянки. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником 1/2 ідеальної частки земельної ділянки розташованої за адресою: Львівська обл., Львівський р-н, с. Зубра, загальною площею 0,2032 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0113, набута позивачем на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 28.01.2010 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори Підгірняк Н.С., про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав за індексним номером 125025127 від 23.05.2018 року.

Власником іншої 1/2 ідеальної частки земельної ділянки є ОСОБА_2 , яка є рідною донькою Позивача та спадкодавиці ОСОБА_5 і у відповідності до ч. 1 ст. 1241 ЦК України мала право на обов`язкову частку у спадщині.

Протягом 2024 року позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу здійснення виділення своєї частки в натурі у розмірі ідеальної його частки 1/2, але відповідач категорично відмовлялась у такому виділенні. На даний час між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленості про виділ в натурі належної на праві спільної часткової власності земельної ділянки та існує спір з приводу виділення в натурі земельної ділянки з припиненням режиму спільної часткової власності. Вказані обставини і слугували підставою для звернення до Пустомитівського районного суду Львівської області із даним позовом. Згідно Витягів з ДЗК вбачається, що земельна ділянка має рівнопропорційну прямокутну форму, яка розташована паралельно об`їзній (кільцевій) дорозі Е-40 (М-06) м. Львова, що проходить через с. Зубра, Львівського р-ну, Львівської обл., а з інших двох боків дотична до однакових доріг сільського значення, що в свою чергу при виділі часток в натурі не призведе до порушення майнових прав та інтересів ні позивача, ні відповідача.

Враховуючи вище викладені обставини, а також те, що на даний момент позивач із відповідачем не досягли згоди щодо розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в їх спільній частковій власності, а це, в свою чергу, перешкоджає позивачу, як співвласнику такої, вільно володіти та розпоряджатися нею, виникла необхідність у виділенні позивачу 1/2 частини спірної земельної ділянки, згідно наступного варіанту поділу такої та припиненням режиму спільної часткової власності: від А до Б землі ОСОБА_6 ; від А до Г загального користування /дорога/; від A до А-1 до Г-1 до Г власник ОСОБА_4 (позначено сірим кольором, загальна площа 0,1016 га); від А-1 до Б до В до Г-1 власник ОСОБА_2 (без позначення кольором, загальною площею 0,1016 га); від Б до В загального користування /дорога/; від Б до В землі гр. ОСОБА_7 . На підставі викладеного просив позовні вимоги задоволити та виділити в натурі ОСОБА_4 1/2 частини земельної ділянки розташованої за адресою: Львівська обл., Львівський р-н, с. Зубра, загальною площею 0,2032 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: :01:003:0113 належну ОСОБА_4 на праві спільної часткової приватної власності згідно запропонованому варіанту такого розподілу, припинивши при такому виділі право спільної часткової власності.

Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечила, вказавши, що позивач жодного разу не звертався до відповідачки щодо здійснення виділення своєї частки в натурі у розмірі ідеальної його частки 1/2, доказів такого звернення не надав, а щодо продажу земельної ділянки (зокрема своєї 1/2 частини) відповідачка навела перелік своїх сімейних обставин, через які не має наміру цього робити.

Спірна земельна ділянка не є дотичною до однакових доріг сільського значення з двох боків, оскільки під дорогою (землі загального користування) від Г до А проходять інженерні комунікації і в разі поділу спірної земельної ділянки за запропонованим варіантом позивача, то це призведе до порушення майнових прав та інтересів відповідачки.

Тому, відповідачка за допомогою сертифікованих фахівців Приватного підприємства «УКРЗЕМПРОЕКТ» виготовила свій варіант поділу спірної земельної ділянки, а саме Схему розподілу земельної ділянки кадастровий номер кадастровий номер № :01:003:0113.

Також, як дізналася відповідачка, Солонківська сільська рада рішенням № 4189 від 15 квітня 2020 року «Про затвердження детального плану території в с. Зубра» затвердила детальний план території АДРЕСА_1 , на якій розташована спірна земельна ділянка. Згідно проектного плану території АДРЕСА_1 спірна земельна ділянка, яка позначена під № НОМЕР_1 площею 0,1974 га, дотична до дороги тільки з одного боку (від Г до А), а з іншого боку передбачено розташування ще однієї земельної ділянки під № НОМЕР_2 площею 0,1124. Таким чином, у разі поділу спірної земельної ділянки за запропонованим варіантом позивача, то це призведе до порушення майнових прав та інтересів відповідачки, оскільки її земельна ділянка буде розташована між чотирма земельними ділянками з усіх боків і вона не буде мати доступу до дороги.

Відповідачка вважає, що за таких обставин варіант поділу спірної земельної ділянки, запропонований позивачем, є неприйнятним, тому в задоволенні його позовних вимог слід відмовити.

Представником позивача подано відповідь на відзив в якому вказав, що позивач вважає, що доводи наведені у відзиві є суб`єктивними, упередженими, такими, що суперечать дійсним обставинам і нормам матеріального і процесуального законодавства України. Спірна земельна ділянка має двох співвласників, які володіють нею у рівних частках на праві спільної часткової власності, а, відтак, наявність у відповідача дітей та/або чоловіка, які би могли пред`являти вимоги / претензії на частку позивача, за його життя, є абсолютно безпідставними.

Зі слів позивача після виділення належної йому 1/2 частки земельної ділянки в натурі із присвоєнням нового кадастрового номеру, має намір здійснити її відчуження з метою отримання коштів для можливості проходження лікування, так як являється інвалідом 3-ї групи та особою похилого віку.

З огляду на Витяг з ДЗК земельної ділянки, який наданий представником позивача так і представником відповідача, чітко вбачається, що: від Б до В загального користування /дорога/, від Г до А загального користування /дорога/, тому покликання відповідача з цього приводу не відповідають матеріалам справи, а здійснена відповідачем схема розподілу земельної ділянки за допомогою сертифікованих фахівців Приватного підприємства «УКРЗЕМПРОЕКТ» не може прийматись судом як належний та допустимий доказ у справі.

Запропонований саме позивачем поділ земельної ділянки не містить розташування між чотирма земельними ділянками, як про це зазначає представник відповідача, а лише із трьох із наявністю безпосереднього в`їзду/виїзду з дороги із четвертого боку, тобто прямого доступу відповідача до земельної ділянки; а конфігурація та розташування земельної ділянки не буде створювати перешкоди для її використання за цільовим призначенням, так як буде аналогічна земельній ділянці позивача із протилежним розташуванням доступу від дороги; виділена земельна ділянка не матиме меншу ринкову ціну та економічну привабливість із огляду на ідентичність доступу від доріг та загальної площі кожної, що відповідно не порушує права відповідача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та відповіді на відзив. Вказав, що зі слів відповідача вбачається, що запропонований нею варіант розподілу земельної ділянки зроблений, щоб позивач не зміг відчужити належну йому частину.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, вказала, що нею запропоновано інший варіант розподілу земельної ділянки, ніж запропоновано позивачем, та вважає такий варіант розподілу більш доцільним, відповідає розташуванню даної земельної ділянки.

Представник відповідача позовні вимоги заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 1-10 від 28.01.2010р., виданого державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контор Підгірняк Н.С. 18.05.2018р. було зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2032га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с.Зубра Львівського району Львівської області з кадастровим номером :01:003:0113.

Також, як вбачається з інформації з «Реєстру нерухомості» від 21.03.2025р. на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 1-13 від 28.01.2010р., виданого державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контор Підгірняк Н.С. 18.05.2018р. було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2032га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с.Зубра Львівського району Львівської області з кадастровим номером :01:003:0113.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер витягу НВ-018 від 11.05.018р. земельної ділянки площею 0,2032га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с.Зубра Львівського району Львівської області з кадастровим номером :01:003:0113 первинно була зареєстрована за ОСОБА_5 27.01.2006р. Згідно кадастрового плану земельної ділянки така ділянка має конфігурацію по лінії А до Б довжиною 100,23м та межує із землями ОСОБА_6 , по лінії Б до В довжиною 21м та межує із землями загального користування (дорогою), по лінії В до Г довжиною 100,54м та межує із землею ОСОБА_7 , по лінії Г до А довжиною 21,06м та межує із землями загального користування (дорогою).

Сторонами у справі визнається той факт, що земельна ділянка кадастровий номер :01:003:0113 є вільною від забудови.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Між сторонами спірним є варіант поділу земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексуУкраїни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.328 ЦК України, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до змісту ст.ст.316, 317, 319, 321ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 355, 356ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ч.1 ст.364ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ч. 1 ст.367ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до ч.2 ст.367ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що відповідно достатті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20).

Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 2-413/11 (провадження № 1-17672св18).

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 127/28684/18 провадження № 61-17068св19) зазначено, що за відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна таке питання вирішується судом та після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364ЦК України право спільної часткової власності припиняється.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379,382ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ нерухомого майна в натурі учасникам спільної часткової власності на вказане майно може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Відповідно до ст.88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами існує спір щодо розпорядження земельною ділянкою, а також щодо способу розподілу такої.

Статтею 79-1Земельного кодексу України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, поділу або об`єднання земельних ділянок.

Представником позивача адвокатом Билень Т.Я. долучено план схему розподілу земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0113, яким запропоновано виділити ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 0,1016а: від A до А-1 -довжиною 50,115м від А-1 до Г-1 довжина невідома, від Г-1-до Г довжиною 50,27 від Г до А (довжина згідно кадастрового плану 21,06м), а ОСОБА_2 , запропоновано виділити земельну ділянку загальною площею 0,1016га: від A-1 до Б до В до Г-1 довжиною 50,115м, від А1 до Б (довжина згідно кадастрового плану 21м), від В до Г-1 довжиною 50,27м), від Г-1 до А-1 довжина невідома. Відтак з даної схеми не можна встановити площі земельних ділянок згідно запропонованих параметрів, які мають бути виділені ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , а відтак і відповідність частини даного нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності по 1/2. Будь-якого висновку спеціаліста-землевпорядника стороною позивача не було долучено, клопотань про призначення експертизи стороною позивача не заявлялось.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 12 ЦПК України, ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про виділ у натурі земельної ділянки.

Керуючись ст.ст. 81, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виділення в натурі частини земельної ділянки та припинення спільної часткової власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області.

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 28.10.2025 року.

СуддяН. Б. Добош