Справа № 214/6763/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 вересня 2025 року Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, третя особа ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, починаючи із серпня 2013 року за домовленістю з власником ОСОБА_2 , орендував для своєї дочки ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В процесі спілкування з позивачем, ОСОБА_2 повідомила йому, що з 04 липня 2013 року є власником 2/3 часток вказаної квартири на підставі Свідоцтв про право на спадщину, що відкрилась після смерті її батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які проживали у вказаній квартирі до їх смерті. 11 лютого 2021 року ОСОБА_2 подарувала позивачу вказані вище належні їй 2/3 частки зазначеної квартири, на підтвердження чого було укладено Договір дарування 2/3 частки квартири від 11.02.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацком В.Я. Між тим, у подальшому позивачу стало відомо, що згідно Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 13.10.1993 року, частка вказаної квартири на праві власності належить ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якого спадщину ніякі особи не прийняли. Таким чином, позивач вважає, що оскільки він зі своєю дочкою та її сім`єю, починаючи із серпня 2013 року, добросовісно, відкрито та безперервно володіють належною за життя ОСОБА_6 часткою квартири АДРЕСА_1 , утримують її, підтримують у належному стані та сплачують комунальні платежі, то він має право на визнання за ним права власності на вказану частку квартири в порядку набувальної давності.

Представник позивача у судове засідання надав письмову заяву, в якій підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, але надала до суду письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі заперечень, викладених у долученому до матеріалів справи відзиві на позов.

Так, представником відповідача у наданому відзиві зазначено, що позивачу було відомо про власника 1/3 частки спірного нерухомого майна, що за своєю суттю виключає можливість застосування у даному випадку положень ст. 344 ЦК України та, що позивачем не доведено всіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку з чим він не може вважатись добросовісним набувачем спірного майна, позаяк відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.

Третя особа про час і місце розгляду справи повідомлялась, однак до суду не з`явилась.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, згідно Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 13.10.1993 року, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Згідно Свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих та посвідчених 04 липня 2013 року Сьомою криворізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-1973 та за реєстровим №1-1974, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем належної за життя кожному з них окремо 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 дочка ОСОБА_5 та сестра ОСОБА_4 .

Згідно Договору дарування 2/3 частки квартири від 11.02.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацком В.Я., ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 належні їй 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Позивач, будучи власником 2/3 часток вказаної квартири, у березні 2021 року уклав з організаціями, що надають комунальні послуги відповідні договори на постачання таких послуг.

Згідно довідки КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» за вих. 1086 від 05.11.2024 року, що надійшла до суду на виконання ухвали про витребування доказів, згідно архівної справи, станом на 31 грудня 2012 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 05.10.1993 року №С 5701.

Згідно довідки Сьомої криворізької державної нотаріальної контори за вих. 1118/01-16 від 11.11.2024 року, що надійшла до суду на виконання ухвали про витребування доказів, згідно архівних даних матеріалів Сьомої криворізької державної нотаріальної контори, даних щодо звернення будь-кого зі спадкоємців померлого ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не міститься, спадкова справа не заводилась, заповіти від його імені не складались.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, таких як: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для правомірного володіння майном.

Отже, йдеться про добросовісне, безтитульне заволодіння майном особою, яка у подальшому може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17.

У постановах від 15.11.2022 року по справі №293/1061/21, від 15.06.2023 року по справі №359/8844/20, від 21.02.2024 року по справі №756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Окрім того, враховуючи положення ч.ч. 1, 3 ст. 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В постанові Верховного Суду від 27.02.2020 року по справі №560/898/16-ц зроблено висновок, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Так, оцінивши належність, допустимість і достовірність доказів, наданих позивачем, а також їх достатність і взаємний зв`язок між собою, суд приходить до висновку, що позивач був обізнаний про те, що власником 1/3 частки квартири, яка є предметом спору та на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_6 , а тому не можна вважати володіння позивачем спірною часткою квартири, яка залишилась після смерті ОСОБА_6 , добросовісним, позаяк смерть останнього та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після його смерті, не давали позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним, позаяк давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо б позивач при заволодінні спірною часткою квартири не знав і не повинен був знати про відсутність в нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі судом не встановлено, а факт сплати позивачем комунальних платежів та утримання нерухомого майна, про що позивач зазначав у своєму позові, не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку ст. 344 ЦК України.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги є недоведеними, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 344 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 141, 178, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, третя особа ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.