Номер провадження: 22-ц/813/5855/25
Справа № 523/2511/25
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 , орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Пересипського районного суду м.Одеси від 12 травня 2025 року у складі судді Малиновського О.М.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення

У лютому 2025 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зобов`язання ОСОБА_2 подати звіт про виконання судового рішення у цивільній справі № 752/7784/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради орган опіки та піклування, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про участь у вихованні онуки.

Заява мотивована тим, що рішення суду у цивільній справі № 752/7784/19 набрало законної сили та на його виконання був виданий виконавчий лист, проте рішення суду боржником, ОСОБА_2 не виконано.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування її висновків

Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 12 травня 2025 року відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті звіту про виконання судового рішення, стягнуто з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету штраф у розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3028,00 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що згідно наданих з боку заявниці відомостей та згідно з відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 74077032 встановлено, що з часу його відкриття 07.02.2024 і до теперішнього часу рішення суду у цивільній справі № 752/7784/19 боржником ОСОБА_2 не виконано. Обставини, наведені нею у звіті, суд визнав недостатніми для підтвердження належного виконання рішення, оскільки боржник не зазначила об`єктивних причин невиконання та не навела доказів вжиття дійових заходів для його реалізації. З огляду на це суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття звіту та наклав на ОСОБА_2 штраф у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 3028,00 грн. Враховуючи, що виконання рішення суду було обмежено досягненням ОСОБА_4 десятирічного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), тому суд не вбачав підстав для встановлення нового строку подання звіту.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд ухвалу Пересипського районного суду м.Одеси від 12 травня 2025 року змінити в частині щодо суми штрафу та застосувати від двадцяти прожиткового мінімуму для працездатних осіб або суми яка буде ефективна для забезпечення виконання рішення суду щодо ОСОБА_2 в рамках судового контролю; встановити новий строк для подання ОСОБА_2 звіту про виконання рішення суду у справі 752/7784/19 , встановивши їй строк до виконання 10 днів.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що оскаржуваною ухвалою, суд повторно оштрафував боржницю ОСОБА_2 на суму 3028 грн, що не є ефективним механізмом виконання судового рішення, та є порушенням ст.13 Конвенції з прав людини. Зауважує, що 21.11.2024 був прийнятий закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень, яким до ст. 148 ЦПК України внесено зміни в ч. 1 ст. 148 та доповнено абзац сьомий про те, що «Під час здійснення судового контролю за виконанням судового рішення суд може стягнути в дохід державного бюджету з відповідача, боржника чи їх керівників (якщо відповідач, боржник є юридичною особою) штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб". А отже, якщо суд приходить до висновку про підставу накладення штрафу на боржника, то він має користуватися саме змінами до ст. 148 ЦПК України про судовий контроль, а за цих обставин суд, обмежений правом застосовати штраф менше ніж від двадцяти прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім цього, суд застосував однаковий штраф на суму 3028 грн., який був застосований до боржниці 07.04.2025 та 12.05.2025 в рамках судового контролю. Однакові підходи суду, щодо суми накладання штрафу на ОСОБА_2 не спонукає останню виконувати рішення суду і це є не неефективним способом захисту прав на національному рівні для ОСОБА_1 .

Зазначає, що оскаржуваноою ухвалою хоча і суд відмовив у прийнятті звіту про виконання судового рішення №752/7784/19 та наклав штраф але чомусь не зобов`язав боржника подати повторно звіт .

Також, як зазначає ОСОБА_1 , суд не надав оцінку поведінки боржниці ОСОБА_2 , а саме того факту, що вона вводила в оману суд, зазначаючи, що вона буцімто перебувала з дитиною у будинку, але через не бажання дитини не виходила, що виявилось обманом зі сторони ОСОБА_2 . Не зобов`язуючі боржника повторно подати звіт, суд фактично погоджується з тим фактом, що судове рішення не є обов`язковим до виконання, крім цього, він не забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, а це є пряме порушення ст. 13 Конвенції з прав людини, у зв`язку із чим, рішення суду має бути змінено в частині зобов`язання боржника повторно подати звіт про виконання судового рішення у справі №752/7784/19.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд ухвалу Пересипського районного суду м.Одеси від 12 травня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу про прийняття звіту.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що вона наполягає на тому, що вона не змогла забезпечити явку дитини з поважних причин. Поважними причинами невиконання рішення суду в розумінні норм Закону №1404- VIII можуть вважатися обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення особи, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій. Дитина відмовляється йти на зустріч з бабусею. Судове рішення у справі № 752/7784/19 не містить поради як змусити дитину виконувати це рішення. ОСОБА_2 не має права тягнути доньку проти її волі на вулицю до бабусі, застосовувати до неї фізичну силу або психологічний тиск, і не дозволить це робити будь-якій іншій особі. Дитині, ОСОБА_5 , вже 10 років. Вона є самостійною та розумною дитиною. Її неможливо витягнути на вулицю шляхом обману чи вмовляння. Те, що дитина не хоче бачити бабусю, не залежить від волевиявлення ОСОБА_2 , та є істотною перешкодою для забезпечення явки дитини на побачення з бабусею. Більше того, на виконавчих діях постійно присутній ОСОБА_3 (іноді навіть одноособово, без ОСОБА_1 ), якого дитина боїться та не бажає бачити. Позов у справі № 752/7784/19 містить ознаки штучного процесу, ініційованого фактично не позивачкою, а її сином ОСОБА_3 . Очевидно, що позивачка (стягував у виконавчому провадженні) та її представник ОСОБА_3 діють очевидно недобросовісно, та зловживають своїми процесуальними правами щодо малолітньої дитини. Більше того, викликає сумніви неупередженість державного виконавця Трофімова О.Ю., в провадженні якого перебувало не одне виконавче провадження, сторонами в яких були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказаний державний виконавець неодноразово особисто спілкувався з ОСОБА_5 , яка щоразу йому доводила своє негативне ставлення до біологічного батька, баби та всіх родичів з боку батька. Відтак, державному виконавцю достеменно відомо небажання дитини бачитись з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Поміж тим, дії державного виконавця за таких обставин були направлені фактично на представництво інтересів ОСОБА_3 , перевищуючи свої службові обов`язки та свідомо ігноруючи необхідність першочергового захисту прав та інтересів малолітньої дитини, яка потребує такого захисту. Крім того, станом на день подання звіту ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилось 10 років, і резолютивна частина судового рішення у цивільній справі № 752/7784/19 викладена у наступній редакції: «Визначено ОСОБА_1 спосіб її участі в особистому вихованні онуки ОСОБА_4 … до досягнення дитиною десятирічного віку». Відтак, після 13.02.2025 вказане судове рішення не може виконуватись. Більше того, в межах виконавчого провадження щодо боржника винесено постанови про накладення штрафів за невиконання рішення суду. Повторне накладення відповідальності на ОСОБА_2 за ті самі дії є неприпустимим, адже Конституція України гарантує, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Позиція сторін в суді апеляційної інстанції

У відзиві - поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі та врахувати відсутність ефективних засобів на національному рівні виконання рішення суду, щодо побачення бабусі та онуки контакту, який мав би відбуватися у справі № 752/7784/19, держава Україна не забезпечила виконання рішення суду чим порушує ст. 13 Конвенції з прав людини. Крім того, ОСОБА_3 просить винести окрему ухвалу суду, щодо ОСОБА_2 щодо невиконання рішення суду №752/7784/19 що має ознаки ст. 382 КК України, шляхом подання даної ухвали до поліції м. Одеси.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 щодо оскарження ухвали від 12.05.2025 про не прийняття звіту - залишити без задоволення та винести окрему ухвалу суду, щодо ОСОБА_2 щодо невиконання рішення суду № 752/7784/19 що має ознаки ст. 382 КК України, шляхом подання даної ухвали до Відділення поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області.

08.07.2025 через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_1 також надійшли додаткові пояснення у справі.

Крім того, 18.09.2025 через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_3 надійшло клопотання про винесення окремої ухвали суду щодо ОСОБА_2 .

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 16.10.2025 та проведеному в режимі відеоконференції з`явився ОСОБА_3 .

Інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.07.2021 у справі №752/7784/19, яке було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 26.06.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково: визначений ОСОБА_1 спосіб її участі у особистому вихованні онуки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом особистих зустрічей (побачень) кожної першої неділі місяця з 12:00 години до 18:00 години поблизу місця проживання/знаходження матері, зареєстрованого у встановленому законом порядку, та/або за місцем проживання/знаходження дитини, зареєстрованого у встановленому законом порядку, в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля у присутності матері ОСОБА_2 до досягнення дитиною десятирічного віку. Встановлений порядок виконання рішення суду шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечувати побачення ОСОБА_1 з онукою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної першої неділі місяця з 12:00 години до 18:00 години поблизу місця проживання/знаходження матері, зареєстрованого у встановленому законом порядку, та/або за місцем проживання/знаходження дитини, зареєстрованого у встановленому законом порядку, в рекреаційних зонах та зонах дитячого дозвілля до досягнення дитиною десятирічного віку.

На виконання вищевказаного рішення суду виданий виконавчий лист №752/7784/19.

Постановою державного виконавця Суворовського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 07.02.2024 відкрите виконавче провадження №74077032 з примусового виконання рішення суду №752/7784/19 та зобов`язано боржника - ОСОБА_2 забезпечити побачення ОСОБА_1 з онукою, ОСОБА_4 .

Згідно наданих з боку заявниці матеріалів, а також під час проведення судом огляду відомостей про виконавче провадження № 74077032 в Автоматизованій системі виконавчого провадження за реєстраційний номером 74077032, код доступу 9БАВГДГ2БББ2, вбачається, що з часу відкриття виконавчого провадження (07.02.2024) та по теперішній час рішення суду з означеного вище виконавчого листа, боржником ОСОБА_2 не виконується.

Так, за невиконання ОСОБА_2 без поважних причин виконавчого листа 752/7784/19 постановами державного виконавця Суворовського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 22.04.2024 та від 05.02.2025 на боржницю ОСОБА_2 накладений штраф, як за первісне невиконання рішення суду, так і за повторне його невиконання.

Крім того, за невиконання рішення суду, державним виконавцем Суворовського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) 22.05.2024 було внесено до суду подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичну особу боржника - ОСОБА_2 .

Постановою державного виконавця Суворовського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від 23.05.2024 встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві керування транспортними засобами до виконання нею зобов`язань, визначених виконавчим листом № 752/7784/19.

Згідно представленого ОСОБА_2 звіту про виконання судового рішення остання вказує на те, що рішення суду не може бути виконано з її боку з огляду на наявність консультативного висновку №01/21-к від 23.01.2021р. згідно якого ОСОБА_4 не виявляє прихильності до бабусі ОСОБА_1 . Остання не є для дитини близькою людиною, Єлизавета декларує небажання побачень з ОСОБА_1 . Крім того, ОСОБА_2 стверджує, що причиною невиконання рішення суду є те, що ОСОБА_5 востаннє спілкувалася з ОСОБА_1 7 років тому, загалом не більше п`яти разів до досягнення трьох років. ОСОБА_1 ніколи не виявляла емоційного зв`язку та прихильності до Єлизавети, не турбувалась про онуку, не цікавилась її життям, досягненнями, не телефонувала ОСОБА_2 з цього приводу. Навпаки, ОСОБА_1 озвучувала своє невдоволення дитиною, казала, Єлизавета вередлива, розпущена, і «з нею виросте невідомо хто». Відтак, дитина на хоче бачити бабусю, та таке на залежить від волевиявлення ОСОБА_2 .

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права та мотиви прийняття, викладених в апеляційній скарзі доводів

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржена ухвала постановлена судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, судовий контроль за виконанням судових рішень встановлено розділом VII ЦПК України.

Відповідно до ст.453-3 ЦПК України суд розглядає звіт про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні за правилами статті 450 цього Кодексу.

Згідно приписів ст. 453-4 ЦПК України за наслідками розгляду звіту боржника суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 453-2 цього Кодексу.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо боржником не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються боржником для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.

Суд також відмовляє у прийнятті звіту, якщо звіт подано без додержання вимог частин другої та/або третьої статті 453-3 цього Кодексу.

У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд застосовує до боржника захід процесуального примусу у виді штрафу, а також додатково може встановити новий строк для подання звіту відповідно до частини третьої статті 453-2 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.

Суд застосовує до боржника захід процесуального примусу у виді штрафу за правилами статті 148 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою ЦПК України передбачено право суду, який ухвалив судове рішення в цивільній справі, надати боржнику новий строк для подання звіту.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами, або іншими істотними обставинами, встановлених судом під час розгляду справи.

Судове рішення може бути виконано в добровільному, або в примусовому порядку. Примусове виконання рішень суду в Україні покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених законом випадках - на приватних виконавців.

Порядок примусового виконання судових рішень регламентовано Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Нормами Закону України «Про виконавче провадження» визначено певний алгоритм дій виконавця в ході примусового виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

При цьому відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наділений достатніми повноваженнями для вжиття заходів щодо примусового виконання боржником судового рішення.

Отже, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) є виконавче провадження (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, у якій просила зобов`язати ОСОБА_2 подати звіт про виконання судового рішення у цивільній справі № 752/7784/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради орган опіки та піклування, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація про участь у вихованні онуки.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи, ОСОБА_2 надала до суду звіт про виконання рішення суду.

Суд першої інстанції дослідив поданий ОСОБА_2 звіт і дійшов висновку про відсутність підстав для його прийняття, оскільки останньою не наведено обґрунтованих обставин, які ускладнюють виконання судового рішення, не зазначені можливі заходи, які вживалися нею, як боржником, для повного та своєчасного виконання судового рішення.

Звертаючись із даною апеляційною скаргою, ОСОБА_2 посилається на поважність причин невиконання рішення суду, оскільки на її переконання, неможливість забезпечити явку дитини зумовлена об`єктивними обставинами, які не залежать від її волевиявлення. Зазначає, що дитина, ОСОБА_5 , 2015 року народження, категорично відмовляється від зустрічей із бабусею, і змусити її до цього фізично чи психологічно є неприпустимим. Судове рішення не містить вказівок щодо механізму примусового виконання такого роду зобов`язань, а тому застосування сили чи тиску до дитини суперечило б її правам та інтересам. ОСОБА_2 наголошує, що небажання дитини бачитися з бабусею не є наслідком її впливу, а становить істотну об`єктивну перешкоду для виконання рішення. Крім того, під час виконавчих дій часто присутній ОСОБА_3 , якого дитина боїться і не бажає бачити, що також унеможливлює виконання рішення. Скаржниця вказує на наявність ознак зловживання процесуальними правами з боку ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , а також висловлює сумнів у неупередженості державного виконавця Трофімова О.Ю., який, на її думку, діяв у інтересах ОСОБА_3 .

Разом з тим, вищевказані доводи скаржниці ОСОБА_2 не можуть бути підставою скасування рішення суду.

Так, посилання ОСОБА_2 на наявність поважних причин невиконання судового рішення, зокрема на небажання дитини спілкуватися з бабусею, вже були предметом розгляду судів усіх інстанцій у межах справи № 752/7784/19. Як вірно зазначив суд першої інстанції, вказані обставини отримали належну правову оцінку як у рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 21 липня 2021 року, так і в постановах Одеського апеляційного суду від 26 червня 2023 року та Верховного Суду від 23 травня 2024 року. Суди дійшли висновку, що небажання дитини бачитися з бабусею саме по собі не є підставою для невиконання судового рішення, а батьки (особи, з якими проживає дитина) зобов`язані вживати активних заходів для забезпечення виконання визначеного судом способу спілкування.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що під час розгляду питання щодо прийняття звіту про виконання рішення він не наділений повноваженнями переоцінювати обставини, яким уже надано оцінку судами під час вирішення спору по суті.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 щодо обставин, яким раніше була дана правова оцінка, є такими, що виходять за межі предмета розгляду цієї справи, і не можуть бути враховані при вирішенні питання про прийняття звіту. Крім того, з метою врахування інтересів дитини та мінімізації її небажання спілкуватися з бабусею, судом під час вирішення спору було визначено, що зустрічі мають відбуватися за участю матері - ОСОБА_2 .

Отже, наведені нею у звіті обставини не свідчать про об`єктивну неможливість виконання рішення, а лише підтверджують відсутність з її боку активних дій, спрямованих на забезпечення визначеного судом способу участі бабусі у вихованні дитини.

Вірним є також висновок суду першої інстанції про те, що інші твердження, наведені у звіті, стосуються дій ОСОБА_3 або державного виконавця, які не є предметом цього провадження.

Питання законності дій державного виконавця вирішується у порядку, визначеному законом, шляхом подання відповідної скарги на дії чи бездіяльність виконавця, а не у межах розгляду питання про прийняття звіту боржника.

Відсутність у звіті обґрунтованих причин, що ускладнюють виконання рішення, та будь-яких даних про вжиті боржником заходи для його виконання, обґрунтовано стала підставою для відмови у прийнятті цього звіту.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив із того, що саме пасивна поведінка ОСОБА_2 та невжиття нею дієвих заходів для виконання рішення свідчать про невиконання судового рішення, яке набрало законної сили і є обов`язковим для виконання.

Посилання ОСОБА_2 на те, що судове рішення у справі № 752/7784/19 підлягало виконанню лише до досягнення дитиною десятирічного віку, не спростовує правильності висновків суду першої інстанції. Як вбачається з матеріалів справи, питання про надання звіту про виконання судового рішення розглядалося за період, коли рішення залишалося чинним, а обов`язок боржника щодо його виконання актуальним. Факт досягнення дитиною десятирічного віку після подання звіту не усуває обов`язку боржника надати належний і обґрунтований звіт про хід виконання рішення за час, коли воно підлягало виконанню.

Посилання ОСОБА_2 на те, що в межах виконавчого провадження до неї вже застосовувалися заходи впливу у вигляді штрафів за невиконання судового рішення, а тому повторне накладення відповідальності є неприпустимим, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки предметом розгляду у цій справі є питання прийняття або неприйняття звіту боржника про виконання рішення суду, а не питання про притягнення її до відповідальності чи застосування до неї заходів примусового впливу. Розгляд судом питання щодо прийняття звіту не є формою реалізації державного примусу, а лише процесуальною дією, спрямованою на перевірку виконання судового рішення, тому не може розцінюватися як повторне притягнення до юридичної відповідальності.

Більше того, колегія суддів зауважує, що штрафи, накладені державним виконавцем у межах виконавчого провадження, є самостійним видом заходів примусового виконання, передбаченим статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження», і не мають жодного процесуального чи правового зв`язку з розглядом судом питання про прийняття або неприйняття звіту.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 про порушення принципу, закріпленого у статті 61 Конституції України, є безпідставними, оскільки повторного притягнення ОСОБА_2 до юридичної відповідальності у межах цього провадження не відбулося.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не надав оцінки поведінці боржниці ОСОБА_2 , яка нібито вводила суд в оману, є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, відмовляючи у прийнятті звіту боржниці, діяв у межах наданих йому повноважень, визначених ЦПК України, та належним чином оцінив обставини, які мають значення для вирішення питання саме про судовий контроль.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, відмовивши у прийнятті звіту боржниці та наклавши штраф, мав додатково зобов`язати її повторно подати звіт про виконання рішення суду.

Так, судом першої інстанції правомірно не встановлено нового строку для подання звіту, оскільки відповідно до частини третьої статті 453-2 ЦПК України питання встановлення нового строку може вирішуватись лише у разі, коли виконання рішення залишається можливим. З урахуванням того, що рішення суду про визначення способу участі бабусі у спілкуванні з онукою було обмежене до досягнення ОСОБА_4 десятирічного віку, якого вона досягла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то встановлення нового строку для подання звіту в таких умовах не є актуальним, а тому суд обґрунтовано не вбачав підстав для покладення на боржницю нового обов`язку подавати звіт.

В цій частині, доводи скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами скарги ОСОБА_1 про те, що суд повторно наклав на боржницю ОСОБА_2 штраф у 3028 грн, що не відповідає мінімальному розміру штрафу відповідно до ч.1 ст.148 ЦПК України.

Так, згідно ч.3 ст.453-2 ЦПК України у разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд застосовує до боржника захід процесуального примусу у виді штрафу.

Суд застосовує до боржника захід процесуального примусу у виді штрафу за правилами статті 148 цього Кодексу (ч.4 ст.453-2 ЦПК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу.

При цьому, Верховна Рада України, 21.11.2024 прийняла Закон Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень, яким було внесено зміни зокрема до ст. 148 ЦПК України та зокрема зазначено, що «Під час здійснення судового контролю за виконанням судового рішення суд може стягнути в дохід державного бюджету з відповідача, боржника чи їх керівників (якщо відповідач, боржник є юридичною особою) штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб".

Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування штрафу саме у межах здійснення судового контролю за виконанням рішення, тому він мав керуватися оновленими положеннями статті 148 ЦПК України. Відтак, призначення штрафу в сумі меншій, ніж передбачений законом мінімум (двадцять прожиткових мінімумів), є таким, що не відповідає вимогам закону та не забезпечує ефективного судового контролю за виконанням судового рішення, тому оскаржувана ухвала в цій частині підлягає зміні.

Згідно Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 встановлений у розмірі 3028,00 грн.

Відтак, на ОСОБА_2 слід накласти штраф в дохід держави в розмірі двадцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає в грошовому еквіваленті 60560,60 грн, в решті оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині визначеного судом розміру штрафу стягнутого з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету, тому колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Щодо вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про постановляння окремої ухвали відносно ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених ст. 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Згідно із ч.1 ст.262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Тобто, аналіз положень наведеної статті ЦПК України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду.

Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду. При цьому скасування судового рішення не є безумовною підставою для постановлення окремої ухвали.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено: «окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду».

Вимоги клопотання про винесення окремої ухвали щодо ОСОБА_2 заявники обґрунтовують тим, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання рішення суду по побаченню з дитиною та свідомо вводить суд в оману щодо свого місця знаходження, чим порушує ст. 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення.

Однак, колегія суддів вважає, що правові підстави для постановлення окремої ухвали у даній справі відсутні, оскільки у діях ОСОБА_2 відсутні ознаки вчинення таких порушень, які могли б стати підставою для винесення саме окремої ухвали, більш того, до неї застосовані заходи впливу у вигляді штрафу, що є мірою відповідальності через обставини щодо виконання рішення суду.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Пересипського районного суду м.Одеси від 12 травня 2025 року змінити в частині розміру штрафу стягнутого з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету штраф у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60560 грн, в решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.10.2025

Головуючий

Судді: