ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ України

14 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 621/2284/24

провадження № 22-ц/818/3341/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Тичкової О.Ю.

суддів колегії Пилипчук Н.П., Маміної О.В.,

за участі секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 25 березня 2025 року в складі судді Овдієнко В.В.,-

УСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 134 550 грн 00 коп та судових витрат. .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12.01.2015 надав у борг ОСОБА_2 для власних потреб грошові кошти у розмірі 134 550 грн 00 коп., що підтверджується розпискою. ОСОБА_2 зобов`язалася повернути до кінця 2019 року, але кошти не повернула. В грудні 2019 року відповідач написала ще одну розписку, якою зобов`язалася повернути грошові кошти на протязі двох років, тобто до кінця 2021 року. Прохання у добровільному порядку повернути кошти ігнорувала.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 25 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 134 550 грн 00 коп та судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.

Рішення мотивовано тим, що є обґрунтованим. Існування інших правовідносин між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , зокрема з приводу проживання позивача в квартирі відповідача та перемовинами щодо купівлі-продажу цього житла, не спростовують існування між сторонами правовідносин з договору позики. Підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить рішення скасувати та постановити нове рішення яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та характер спірних правовідносин, помилково не врахував що розпискою від 26.11.2017 ОСОБА_2 підтвердила, що взяла у ОСОБА_1 у борг, який фактично отримано 12.01.2015, тобто за первісною розпискою від 26.01.2015 під завдаток кімнати в гуртожитку. Вказані гроші брались не в борг, а під завдаток кімнати для того, щоб позивач в ній проживав. Тому грошові кошти за розпискою були передані позивачем відповідачу саме в рахунок плати вартості оренди кімнати та у якості попереднього завдатку, авансу за її попередній викуп. Між сторонами мають місце фактичні відносини оренди та купівлі-продажу. Зазначила, що позивач проживав у вказаній кімнаті та користувався житлово-комунальними послугами, за які з 2017 по 2024 роки не сплачував.

10.06.2025 ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначив, що відповідачка підтвердила факт складання розписок. Доказів виконання передбаченого розписками зобов`язання про повернення позивачу грошей у розмірі 3450 дол. США суду не надала. Тому судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 12.01.2015 ОСОБА_2 склала розписку про те, що взяла у ОСОБА_1 , у присутності свідка ОСОБА_3 , у борг грошові кошти у розмірі 3 450 доларів США (а. с. 4).

В подальшому, ОСОБА_2 склала розписку у присутності свідка ОСОБА_4 про те, що у зв`язку з неможливістю повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 450 доларів США, передала документи на житлову площу (кімнату у гуртожитку) за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язалася на протязі двох років, 2019 рік, повернути грошові кошти у розмірі 3 450 доларів США (а. с. 5).

Згідно копії паспорта громадянина України НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 15.10.2002 знятий з реєстрації місця проживання в м. Харкові (а. с. 7).

Відповідно до довідки відділу центр надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 01-21/967 від 24.06.2024 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14)

ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією довідки від 22 квітня 2024 року № 2615- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.38)

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого КНП "МКБЛ № 17" ХМР вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 встановлено діагноз: гострий панкреатит, та супутні: ІХС, кардіосклероз (дифузійний), гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2 ст., ризик високий, СН стадія В за АНА/АСС з невизначеною ФВ ЛШ, NYHA ІІ, ХСН І. Цукровий діабет ІІ тип, середньо важкості, субкомпенсований (а. с. 39, 40).

Даними копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 25.10.2017 Виконкомом Комсомольської селищної ради, підтверджується, що відповідачу ОСОБА_2 належить на праві приватної власності кімната АДРЕСА_4 (а. с. 42).

Допитана в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_4 показала, що її мати ОСОБА_2 через складні життєві обставини брала кошти у ОСОБА_1 , а саме останній передав 500 доларів США, і ці кошти були витрачені на її тітку, тобто сестру матері. Також, показала, що позивач проживав у квартирі матері, робив ремонт.

Допитаний в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_5 показав, що дійсно позивач проживав у квартирі її матері, але він не був очевидцем передачі коштів.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду у справі № 309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, у справі № 310/6826/16-ц від 15 серпня 2019 року, у справі № 182/2462/ 16-ц від 18 вересня 2019 року, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено статтею 599 ЦК України.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до змісту розписки від 12.01.2015 її складено та підписано ОСОБА_2 як позичальником таким чином вона є документом, який виданий боржником кредитору, на підтвердження укладення договору позики та його умов, а також засвідчує як отримання боржником від кредитора грошової суми в розмірі 3450 грн. Розпискою, яка була складена відповідачем після вказаної вище розписки у зв`язку з неможливістю повернення боргу. відповідачка передала позивачу документи на кімнату АДРЕСА_5 та зобов`язалась повернути вказану суму протягом двох років до 2019 року.

Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачем не надано будь-яких належних та достатніх доказів (рішень суду) щодо безгрошовості вчиненого правочину від 12.01.2015 року на суму 3500 дол. США.

Підписавши договір позики ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання повернути кошти. Узгодження сторонами істотних умов договору позики, як то суми боргу, та зобов`язання її повернення до визначеного у розписці строку, та, відповідно, факт отримання грошових коштів підтверджується змістом розписки та не заперечується відповідачем.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідачем у встановленому законом порядку не спростовано презумпцію правомірності договору позики укладення якого підтверджується розпискою від 12.01.2015.

Судом встановлено, що розписка складена у зв`язку з неможливістю повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 450 доларів США, передала документи на житлову площу (кімнату у гуртожитку) за адресою: АДРЕСА_1 не є тотожною з зобов`язаннями, що виникли у відповідачки з договору позики від 12.01.2015.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставістатті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третійстатті 545ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третястатті 545 ЦК Українине охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у цій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, провадження № 61-21724св18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача - кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 31жовтня 2018року, справа№ 707/2606/16-ц, провадження №61-28762св18; від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18; від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18.

Тому судова колегія погоджується з висновком суду про доведеність позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 25 березня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.10.2025.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук