Номер провадження: 22-ц/813/3265/25
Справа № 509/3701/21
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Карташов О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2024 року, ухвалену у складі судді Бочарова А.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст судового рішення, що оскаржується

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2024 закрито провадження у цивільній справі №509/3701/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Таїровської ОТГ в частині позовних вимог про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 у нерухомому майні яке є предметом іпотеки, а саме у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та відновлення становища, яке існувало до порушення та клопотання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення судових витрат і заяви про збільшення суми судових витрат залишено без задоволення.

В обґрунтування судового рішення суд першої інстанції зазначив, що після звернення позивача до суду, 15.05.2023 року скасовано рішення про реєстрацію місця проживання та знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою №405/08-12 від 15.05.2023 року «Центру надання адміністративних послуг» Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області та витягами з реєстру територіальної громади Таїровської територіальної громади, тому в цій частині відсутній предмет спору.

Крім того, у зв`язку із ненаданням відповідачем суду належних доказів підтвердження понесених судових витрат було відмовлено у їх стягненню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з оскаржуваним судовим рішення, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу задовольнити.

В обґрунтування скарги посилається на те, що суд в порушення ст. 137 ЦПК України відмовив апелянту в задоволенні клопотання про повернення витрат, пов`язаних з правничою допомогою.

Вказує, що разом з клопотанням було надано достатньо доказів про понесені судові витрати. В судовому засіданні суду було надано оригінали доказів, які підтвердили проведені виплати на правничу допомогу.

Аналіз частини 2 ст. 134 ЦПК України, свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку судових витрат у суді є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні судових витрат (Постанова ВС від 08.04.2021 р у справі № 161/20630/18)

У виконання ч. 8 ст. 141 ЦПК України подала клопотання про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, однак суд упереджено віднісся до наданих нею доказів (договору, касового ордеру, розрахунків ), оригінали, яких подавались суду під час судового засідання.

Позиція учасників справи

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволені апеляційної скарги у повному обсязі, ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Вказує, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм процесуального і матеріального права.

Явка сторін в судове засідання

Сторони зявились до суду та надали пояснення.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 367 ЦПК України, є ухвала Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2024 року лише в частині стягнення судових витрат.

Суд першої інстанції відмовивши у клопотанні відповідачів про стягнення витрат на право допомогу виходячи з того, що ними не надано належний доказів понесення таких витрат.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.

Відповідно дог ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Першою заявою по суті спору для відповідача, відповідно до ч.2 ст.174 ЦПК України, є відзив на позовну заяву.

Водночас, у відзиві на позов від 05.07.2022 відповідачі не подали до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікують понести в зв`язку із розглядом справи.

16.06.2023 представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Карпан М.О. подана заява на ознайомлення з матеріалами справи, а 17.08.2023 клопотання про закриття провадження у справі, у якому також не подано до суду до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачі понесли і які очікують понести в зв`язку із розглядом справи.

Водночас, відповідно до вимого ч. 2 ст. 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Крім того, неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушує принцип змагальності .

Окрім цього, до клопотання про стягнення судових витрат і заяви про збільшення суми судових витрат відповідачами надані докази на підтвердження понесених витрат не завірені належним чином.

Відповідно до ч. 1.ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відповідно до ч.4 ст.95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Порядок засвідчення копій документів визначений п. 5.26 Національного стандарту України, затвердженого наказом Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики №144 від 01.07.2020 р."ДСТУ 416:2020", відповідно до якого відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії.

Подані відповідачами додатки до заяви і клопотання про стягнення судових витрат не відповідають вказаним вимогам, оскільки не містять відповідних реквізитів: слів "Згідно з оригіналом", назви посади, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Надані додатки містять тільки підпис невідомої особи.

До клопотання про стягнення судових витрат і заяви про збільшення суми судових витрат відповідачами додані недопустимі докази, що у разі задоволення вимог для стягнення судових витрат на підставі таких доказів є самостійною підставою для скасування судового рішення.

Подібний висновок щодо визнання незасвідчених копій документів недопустимими доказами у справі міститься в постановах Верховного Суду від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 та від 11.07.2018 року у справі № 904/8549/17.

Крім того, відповідачі просять суд стягнути витрати на правову допомогу на підставі договору №34/Б від 07.06.2023 року, укладеного між ОСОБА_3 і адвокатом Карпна М.О.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що адвокат Карпан М.Є. надає правничу допомогу ОСОБА_3 на підставі договору №156 від 07.06.2023 року що зазначено в ордері адвоката долученого до заяви про ознайомлення з матеріалами справи від 16.06.2023 року.

Договір №156 від 07.06.2023 року про надання правової допомоги суду не наданий.

Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачами не доведено надання правничої допомоги відповідно до норм чинного законодавства, ст. 26 Закону України «Про адвокатуру».

В той же час в матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги №34/Б від 07 червня 2023 року.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Положеннями частини 1 статті 1 зазначеного Закону унормовано, що договір про надання правової допомоги визначено як домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом та суттю договірних правовідносин.

Згідно з приписами статті 30 наведеного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");

(2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару;

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18.

При цьому, договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суді від 07.09.2020 року у справі №910/4201/19.

Водночас, договір про надання правової допомоги №34/Б від 07.06.2023 року не відповідає вимогам Закону України «Про адвокатуру», в тому числі ст.ст.27, 30 ЗУ «Про адвокатуру», главам 52, 63 ЦК України.

З договору не вбачається що він укладений з ОСОБА_3 , яка є відповідачкою по даній справі. В договорі не наведені будь-які ідентифікаційні дані ОСОБА_3 , не наведене дані її ІПН або паспорту, місце реєстрації, проживання.

Крім того, в договорі не зазначена істотна умова договору ціна договору відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру».

В договорі не зазначений конкретний фіксований розмір гонорару або розмір погодинної оплати та порядку обчислення адвокатського гонорару, як то передбачено ст.30 Закону України «Про адвокатуру», що не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Крім того, з договору про надання правової допомоги №34/Б від 07.06.2023 року не вбачається, що його укладення пов`язане саме з розглядом саме цієї конкретної цивільної справи 509/3701/21.

Представником позивача надана інформація з сайту «Судова влада» - стан розгляду справ, з якої вбачається, що у справах №509/55/22/22 і №509/4075/18 ОСОБА_3 є стороною у справі.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що договір про надання правової допомоги №34/Б від 07.06.2023 року не підтверджує факт надання ОСОБА_3 адвокатом Карпан М.О. правової допомого саме у цій справі, а тому не може бути доказом на підтвердження витрат на правову допомогу у даній справі.

Також щодо квитанції до прибуткового касового ордеру №62 від 23 червня 2023 року і квитанції до прибуткового касового ордеру №63 від 23 червня 2023 року суд зазначає наступне.

Підставою оплати за цими квитанціями зазначено договір №34/Б від 07.06.2023 року. Але, з цих квитанцій не можливо зробити висновок, що витрати за цими квитанціями сплачені у даній справі №509/3701/21.

В той же час, з договору про надання правової допомоги №34/Б від 07.06.2023 року, не вбачається, що його укладення пов`язане саме з розглядом саме цієї конкретної цивільної справи 509/3701/21, а не зі справами №509/55/22/22 і №509/4075/18.

А тому, доказів понесення витрат на правову допомогу, включаючи витрати на відрядження, саме у даній справі вищенаведеними квитанціями відповідачкою не надано.

Щодо доказів на понесені витрати у розмірі 12 000 грн, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №62 від 23 червня 2023 року у зв`язку з відрядженням суд зазначає наступне.

На підтвердження цих витрат, представником відповідача Бондарець А.Є. суду надані: рахунок про сплату проживання ОСОБА_6 в готелі міста Києва в період з 19.06.2023 року по 21.06.2023 року на загальну суму 3 310.80 грн. і фіскальний чек на цю суму; квитанції з АЗС щодо заправки автомобіля від 19.06.2023 року на суму 3 797.59 грн. і 2 982.8 грн.

А тобто на загальну суму 10 091.19 грн., а не 12.000 грн.

Крім того, в квитанції з АЗС від 19.06.2023 року на загальну суму 3 797.59 грн. за бензин сплачено тільки 3 534.59 грн. 263 грн. сплачено за воду, батончики, каву.

Тобто цими доказами на відрядження до міста Києва підтверджена сума у 9 828.19 грн., а не 12 000 грн.

Окрім того, адвокатом не надані докази на підтвердження володіння особистим транспортом (свідоцтво про реєстрацію ТЗ); розрахунок відстані по маршруту м. Одеса - м. Київ м. Одеса (км); розрахунок витрат на переїзд за формулою: відстань помножена на витрати дизельного палива на 100 км. (ВК/КЦС, №Н/806/1943/18 від 30 листопада 2020 року). А тобто, витрати на пальне не є підтвердженими.

Щодо самого відрядження адвоката Карпан М.О. до міста Києва з 19.06.2023 року по 21.06.2023 року суд зазначає наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" .

Як вбачається з матеріалів справи, метою відрядження адвоката Карпан М.О. було письмове звернення 20.06.2023 року на особистому прийомі в громадській приймальні Міністерства соціальної політики України і направлення 21.06.2023 року кур`єром звернення до Уповноваженого Президента України з прав дитини.

З відповіді Міністерства соціальної політики від 21.06.2023 року на звернення адвоката Карпан М.О. вона звернулася до некомпетентного органу і їй роз`яснено, що її звернення відноситься до компетенції Нацсоцслужби.

Тому суд приходить до висновку, що не підлягають стягненню витрати на правову допомогу по помилковому відрядженню адвоката Карпан М.О. до некомпетентного органу і зі зверненням яке не стосується предмету розгляду у даній справі, що підтверджується відповіддю Одеської обласної державної адміністрації від 25.07.2023 року.

Суд приходить до висновку, що відрядження адвоката Карпан М.О. з 19.06.2023 року по 21.06.2023 року до міста Києва не було доцільним, необхідним для розгляду даної справи і не було неминучим, а тому витрати на відрядження і правова допомога по відрядженню задоволенню не підлягають.

Щодо доказів на понесені витрати у розмірі 10 000 грн. відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №63 від 23 червня гонорар+відрядження на підставі договору №34/Б від 07.06.2023 року суд зазначає наступне.

На підтвердження цих витрат відповідачкою ОСОБА_3 не надано відповідного розрахунку, послуги адвоката про надання правової допомоги і відрядження не конкретизовані, їх розмір договором про надання правової допомоги №34/б від 07.06.2023 року не визначений і не підтверджується. Договір №34/Б від 07.06.2023 року не підтверджує надання правової допомоги саме в цій справі.

Щодо відрядження адвоката Карпан М.О. з 19.06.2023 року по 21.06.2023 року до міста Києва, як вже зазначалося, воно не було доцільним, необхідним для розгляду даної справи і не було неминучим.

Тому суд приходить до висновку, що у задоволенні стягнення 10 000 грн гонорару та відрядження необхідно відмовити.

Щодо витрат ОСОБА_3 у розмірі 4 000 грн. за період з 21.07.2021 року по травень 2023 рок , пов`язаних з поїздками на власному автомобілі для поїздок у судове засідання, подання клопотань, заяв через канцелярію суду суд зазначає наступне.

Заявлені до стягнення витрати у розмірі 4000 грн. ОСОБА_3 документально не доведені і не підтверджені, не конкретизовані, розрахунок витрат не наданий, у зв`язку з чим у їх задоволені необхідно відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 повинна була довести що ці витрати були необхідні, фактичні і неминучі.

Відповідачкою ОСОБА_3 не надано доказів тому, що вона дійсно здійснювала поїздки до суду власним транспортом, доказів витрат на пальне нею не надано.

Крім того, відповідачкою ОСОБА_3 не надані докази на підтвердження володіння особистим транспортом (свідоцтво про реєстрацію ТЗ); розрахунок відстані по маршруту до суду (км); розрахунок витрат на переїзд за формулою: відстань помножена на витрати дизельного палива на 100 км. (ВК/КЦС, №Н/806/1943/18 від 30 листопада 2020 року).

Також і не надано доказів на підтвердження витрат на пальне.

Щодо витрат у розмірі 2 000 грн., зазначених у заяві про збільшення суми судових витрат від 14.11.2023 року суд зазначає наступне.

Відповідачка ОСОБА_3 заявляє, що її витрати збільшилися на 2 000 грн., що складаються з витрат пов`язаних з поїздкою її представника до суду власним автомобілем для участі в судовому засіданні 11.09.2023 року та 13.11.2023 року /вартість пального 500 грн./ та час проведення в дорозі та в суді 500 грн.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Водночас, витрати у розмірі 2 000 грн. документально не підтверджені, не доведені, повний розрахунок не наданий.

Договір про надання правової допомоги №34/Б від 07.06.2023 року не містить даних про те, що розмір гонорару адвоката за участь у судовому засіданні і проведенні у дорозі складає 500 грн.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, адвокатом Карпан А.Є. не надані докази на підтвердження володіння особистим транспортом (свідоцтво про реєстрацію ТЗ); розрахунок відстані по маршруту м.Одеса смт.Овідіополь м.Одеса (км); розрахунок витрат на переїзд за формулою: відстань помножена на витрати дизельного палива на 100 км. (ВК/КЦС, №Н/806/1943/18 від 30 листопада 2020 року).

Також і не надано доказів на підтвердження витрат на пальне.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним витрат під час розгляду вказаної справи.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваною ухвалою, та зазначенням про те, що нею було надано належні та допустимі докази.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного питання та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутність правових підстав для задоволення клопотання.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення клопотання.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий В.В. Кострицький

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко