ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року місто Київ

Справа № 753/5777/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15284/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року (у складі судді Заставенко М.О., повне рішення складено 11 липня 2025 року)

у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» до ОСОБА_1 про виселення

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив виселити відповідача з житлового приміщення - службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення та стягнути судові витрати.

Позовна заява обґрунтована тим, що за позивачем на праві господарського відання закріплено об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, у тому числі багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідно до розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 25.11.2015 за № 731 «Про передачу та закріплення службових жилих приміщень за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» за керуючою компанією закріплено службові жилі приміщення згідно із переліком, до якого також входить квартира АДРЕСА_3

15 липня 1988 року ОСОБА_2 (наймач) та членам його родини - дружині ОСОБА_3 та дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , видано ордер № 5259 на право заняття службового приміщення - квартири АДРЕСА_3 .

Згідно з відомостями, які містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади м. Києва», на реєстраційному обліку службової квартири АДРЕСА_3 станом на 28.11.2024 зареєстрованим із 05.07.1988 по теперішній час є ОСОБА_1 . ОСОБА_3 була зареєстрована у вказаній квартирі з 05.07.1988 по 22.02.2024.

17 січня 2025 року комісія ЖЕД-202 Керуючої компанії провела обстеження квартири АДРЕСА_3 та склала відповідний акт, у якому зазначено, що при неодноразовому відвідування працівниками структурного підрозділу ЖЕД-202 двері квартири ніхто не відчиняв. Зі слів консьєржа мешканка квартири померла, син померлої в квартирі на даний час не проживає, вхідні двері в квартиру зачинені.

Згідно із даними трудової книжки ОСОБА_2 , він був звільнений із займаної посади 31.03.2006 за власним бажанням, а відповідно до відмітки в його паспорті, ОСОБА_2 з 28.07.2006 зареєструвався за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_4 . Отже, ОСОБА_2 з 28.07.2006 не проживає у службовій квартира АДРЕСА_3 та з дати створення Керуючої компанії не звертався із клопотанням про виключення жилого приміщення із переліку службових комунального підприємства.

Керуючись Житловим кодексом України та Положенням про порядок наданих службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, на засіданні Комісії вирішено відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про виключення із числа службових Керуючої компанії квартири АДРЕСА_3 , оскільки у підприємства не відпала потреба в її використанні.

Ураховуючи відмову підприємства у виключенні жилого приміщення із числа службового, надану представнику ОСОБА_2 , а також наявність законних підстав у інших працівників Керуючої компанії в отриманні службового житла, позивач вважав за необхідне виселити ОСОБА_1 із займаного службового жилого приміщення, який не перебував і не перебуває у трудових відносинах з підприємством, є зареєстрованим за зазначеною адресою, але не має правових підстав для подальшого проживання та користування службовим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Дарницький районний суд м. Києва рішенням від 03 липня 2025 року в задоволенні позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з таким рішенням Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» 01 серпня 2025 року засобами поштового зв`язку подало до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, вирішити питання розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи.

Зазначає, що суд не надав належної оцінки порушеному праву позивача на розпорядження та користування службовим жилим приміщенням, враховуючи той факт, що відповідач залишається зареєстрований у квартирі на сьогоднішній день та позивач відповідно позбавлений можливості розподілити службове приміщення працівникам, які дійсно потребують житла, враховуючи характер трудових відносин, що вбачається із протоколу Комісії № 6.

Посилається на те, що суд безпідставно поширив пільги, що стосуються працівника, який пропрацював на підприємстві не менш як 10 років, до особи, яка є членом сім`ї такого працівника.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Попов М.Г. проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що позивач ввів відповідача та його представника в оману щодо можливості виключення спірної квартири з числа службових за умови сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги. Водночас після сплати більше 25 000 грн позивач замість виконання своєї частини домовленості звернувся до суду із виселенням відповідача, який у спірній квартирі не проживає.

Вважає, що відсутня нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу як виселення відповідача, оскільки доводи позивача про те, що квартирf потрібна іншими працівниками є необґрунтованими й безпідставними.

Також в апеляційній скарзі висловлена заява про пропуск позовної давності, яка обґрунтована тим, що позивач прийняв спірну квартиру в управління у 2015, а з позовом про виселення звернувся аж через 10 років - у 2025. Не заявлення цієї заяви в суі першої інстанції обґрунтовано відсутністю представника відповідача в судовому засіданні 03 липня 2025 року.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні представники позивача - Шелудько Ю.М. та Савченко Г.М. кожна окремо апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, просили її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача - адвокат Попов М.Г. проти апеляційної скарги заперечував у повному обсязі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції вважав установленим, що спірна квартира є службовою, та відповідно до розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30.01.2015 за № 33 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» за позивачем на праві господарського відання закріплено об`єкти комунальної власності територіальної громади м. Києва, у тому числі багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

15.07.1988 ОСОБА_2 (наймач) та членам його родини - дружині ОСОБА_3 та дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , видано ордер № 5259 на право заняття службового приміщення - квартири АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 отримав право на вселення у спірне службове жиле приміщення на підставі ордера № 5259, як член сім`ї працівника, якому було надано спірне службове жиле приміщення.

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_2 , вбачається що 19.02.1988 ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ЖЕК - 1404 Харківського управління житлового господарства м. Києва. 31.03.2006 - звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.

Відповідно до інформації наданої Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією, за відомостями, які містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади м. Києва», на реєстраційному обліку квартири АДРЕСА_3 станом на 28.11.2024 зареєстрованим із 05.07.1988 по теперішній час є ОСОБА_1 . ОСОБА_3 була зареєстрована у вказаній квартирі з 05.07.1988 по 22.02.2024.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що:

- відповідно до вимог статті 125 ЖК України відповідач не може бути виселений зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення;

- позивач не запропонував інше жиле приміщення для відповідача, куди він міг би бути переселений, доказів про наявність іншого житла у відповідача на праві власності (користування) суду не надано;

- суд не встановив фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити відповідач, та чи буде відповідати це виселення вимогам закону.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновком суду першої інстанції, оскільки він допустив неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосував закон, який не підлягав застосуванню враховуючи таке.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК УРСР).

Будинок АДРЕСА_2 відповідно до розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30.01.2015 за № 33 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» закріплений за позивачем на праві господарського відання (а. с. 17).

Квартира АДРЕСА_5 в цьому будинку відповідно до розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 25.11.2015 за № 731 «Про передачу та закріплення службових жилих приміщень за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» закрпілена за позивачем як службова (а. с. 19).

Відповідно до частини першої статті 119 ЖК УРСР перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством України.

Згідно з пунктом 1 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службове жиле приміщення може бути надано, зокрема, слюсару-сантехніку як працівнику ЖКГ.

Із копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що 13 січня 1986 року він був прийнятий на роботу слюсарем-сантехніком в ЖЕК - 1404 Харківського управління житлового господарства м. Києва (а. с. 30).

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет місцевої ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (частина перша статті 122 ЖК).

15 липня 1988 року ОСОБА_2 та членам його родини - дружині ОСОБА_3 та дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , видано ордер № 5259 на право заняття службового приміщення - квартири АДРЕСА_3 (а. с. 24).

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК УРСР).

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього.

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Із копії трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що 31 березня 2006 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи за власним бажанням (а. с. 33).

Після свого звільнення ОСОБА_2 добровільно відмовився від наданого йому службового приміщення та змінив місце свого постійного проживання в липні 2006 року, переїхавши проживати за адресою АДРЕСА_4 . ОСОБА_2 також зареєстрував місце свого постійного проживання за новою адресою.

Проте в спірній квартирі залишилась проживати дружина ОСОБА_2 , яка була пенсіонеркою і не могла бути виселена без надання іншого житла та яка померла станом на час звернення з позовом.

В службовій квартирі залишився зареєстрованим лише відповідач, який фактично в квартирі не проживав та квартирою не користувався , винаймав житло, проте після смерті матері та сплати боргу за комунальні послуги, вирішив повернутись проживати до спірної квартири, де знаходяться його речі. Вказані обставини були встановлені з пояснень представника відповідача в судовому засіданні апеляційного суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

З огляду на те, що ОСОБА_5 відмовився від службового житла змінивши місце свого постійного проживання, члени його сім`ї, зокрема ОСОБА_1 , підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення у зв`язку із втратою права на вказане приміщення ОСОБА_2 .

Висновок суду першої інстанції про неможливість виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 125 ЖК України є помилковим, а відповідні доводи апеляційної скарги є обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Указана норма стосується лише тих осіб, які працювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення. Такою особою є ОСОБА_2 . Водночас ця норма не застосовна до членів сім`ї такої особи.

Із відповіді Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 16 вересня 2024 року № 101-8735 та витягу з реєстру територіальної громади від 28 травня 2024 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_3 станом на дату отримання такої інформації зареєстрований лише ОСОБА_1 - син ОСОБА_2 (а. с. 34-35).

Тобто ОСОБА_2 не зареєстрований та не проживає у спірній квартирі, позов про виселення пред`явлений не до нього, а до члена його сім`ї - сина ОСОБА_1 . У зв`язку із чим приписи статті 125 ЖК України не підлягають застосуванню.

Помилковими, з огляду на обставини справи, є також висновки суду про те, що позивач не надав суду доказів наявності у відповідача іншого житла, куди б він міг бути переселений після виселення, враховуючи таке.

Відповідно до акта від 17 січня 2025 року комісія ЖЕД-202 позивача провела обстеження квартири АДРЕСА_3 , за результатами чого встановила, що при неодноразовому відвідування працівниками структурного підрозділу ЖЕД-202 двері квартири ніхто не відчиняв. Зі слів консьєржа, мешканка квартири померла, син померлої в квартирі на даний час не проживає, вхідні двері в квартиру зачинені (а. с. 23).

Обставина не проживання відповідача у спірній квартирі визнавалася ним у відзиві на позов (а. с. 78-79), а також доводилася ним самостійно актом про фактичне не проживання особи за адресою від 26 березня 2025 року (а. с. 82).

Із указаного вбачається, що спірна службова квартира не є постійним місцем проживання відповідача , а тому виселення останнього зі службової квартири, яку відповідач протягом тривало часу не використовував для свого проживання не може вважатись надмірним втручанням держави у мирне володіння майном.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для виселення відповідача.

Доводи відповідача про неефективність обраного позивачем способу захисту є безпідставними, оскільки відповідно до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

Вирішуючи питання щодо необхідності виселення відповідача колегія суддів враховує таке.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

Щодо законності виселення відповідача зі спірної квартири колегія суддів установила, що таке виселення здійснюється на підставі приписів статті 124 ЖК України, а тому є законним. При цьому вказаний закон є чітким для розуміння та передбачуваним для ОСОБА_1 , який будучи лише членом сімї особи, якій надане службове житло, міг та повинен був розміти безпідставність подальшого займання та користування спірною квартирою після того як його батько - ОСОБА_2 припинив трудові відносини із роботодавцем, та добровільно відмовився від службового житла змінивши своє постійне місце проживання.

Щодо легітимної мети виселення відповідача колегія суддів враховує, що службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Із протоколу № 6 засідання Комісії по житлово-побутовій роботі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» від 28 листопада 2024 року, яке проводилося за участі представника відповідача - адвоката Попова М.Г., вбачається, що голова комісії - Онишко В.А. повідомив про 74 працівника підприємства, які потребують отримання службового житла (а. с. 42).

Колегія суддів також враховує, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Щодо пропорційності та «необхідності у демократичному суспільстві» колегія суддів враховує таке.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

У рішенні ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63, вказано, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З урахуванням установлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що виселення відповідача є пропорційним засобом, оскільки інтересу відповідача продовжити користуватися спірною квартирою після тривалого не проживання там за відсутності будь-яких законних підстав для цього протиставляється інтерес суспільства в особі працівників позивача, які мають законні підстави та потребують такого житла з огляду на характер та місце своєї роботи. Відсутні також підстави вважати, що виселення відповідача зі службового житла становитиме для нього надмірний тягар, оскільки він тривалий час не був зацікавлений в такому житлі та не користувався ним.

Ураховуючи викладене помилковим є також висновок суду про відсутність фактів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити відповідач, та невідповідність такого засобу вимогам закону.

Доводи відповідача про введення його в оману та погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги, не дають підстав для висновку про набуття відповідачем права на користування службовим житлом, оскільки він ніколи не перебував у трудових відносинах з позивачем , у спірній службовій квартирі був зареєстрованим як член сім`ї працівника, проте втратив на неї право, одночасно з втратою такого права його батьком, який припинив трудові відносини, та добровільно відмовився від службового житла змінивши місце свого постійного проживання.

Доводи представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності є безпідставними, оскільки позов про усунення перешкод у користування майном шляхом виселення є негаторним позовом, а тому на нього не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 686/16196/15-ц.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів встановила неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального право, що виявилося в застосуванні закону, який не підлягав застосуванню, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви (а. с. 7) та апеляційної скарги (а. с. 114) у загальному розмірі 7 570 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» до ОСОБА_1 про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення - службової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» судовий збір у розмірі 7 570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Комунальне підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», , місцезнаходження юридичної особи: шосе Харківське, буд. 148-А, м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова