ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3715/21 Головуючий суддя І інстанції Тимченко А. М.
Провадження № 22-ц/818/1001/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: купівлі-продажу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2024 року по справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент реєстрації Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування записів про право власності на нерухоме майно державних реєстраторів речових прав,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд:

- Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15.05.2018 р. № 2404, який посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець Іваном Олександровичем, за змістом якого ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) продала, а ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) купила квартиру АДРЕСА_1 .

- Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача в особі ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь законного її власника в особі Харківської міської ради ().

- Скасувати запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , р. № 25880967, який внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 21.04.2018 державним реєстратором Сендик-Полянською Іриною Михайлівною з Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

- Скасувати запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , р. № 26136517, який внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.05.2018 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець Іваном Олександровичем.

Позовна заява мотивована тим, що 27.05.2020 з ГУНП в Харківської області до Харківської міської ради надійшли документи, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1 , яка перебувала у комунальній власності до 18.04.2018, однак в подальшому у квітні 2018 року була приватизована на підставі підробленого паспорту громадянина України ОСОБА_2 наймачем вказаного житлового приміщення. За вказаним фактом розпочато кримінальне провадження № 0000397, в рамках якого ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України.

Позивач зазначає, що органом досудового розслідуванням встановлено, що ОСОБА_3 , діючи спільно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на підставі довіреності на ім`я ОСОБА_2 , приватизувала спірну квартиру, про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В подальшому ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2019 по справі № 640/9001/19 було накладено арешт на вказану квартиру.

24.12.2020 виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення № 783 «Про скасування розпоряджень про приватизацію та свідоцтв про право власності на нерухоме майно», відповідно до пункту 2 якого скасовано розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 18.04.2018 № 336-Ц2 про приватизацію кв. АДРЕСА_1 . Згідно підпункту 2.1 рішення, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.04.2018 № 1-18-321900-Ц2 на спірну квартиру визнано таким, що втратило чинність з часу його видачі. На теперішній час рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.12.2020 № 783 є чинним та не скасовано у встановленому законом порядку.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, після приватизації спірного житла одразу з`явились нові відомості, згідно яких квартира була відчужена у власність гр. ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2018, р. № 2404, посвідченого приватним нотаріусом Ємець І.О.

Позивач зазначає, що враховуючи рішення Виконавчого комітету ХМР від 24.12.2020, ще 21 квітня 2018 року квартира протиправно вибула із володіння Харківської міської ради, як її законного власника, внаслідок незаконні приватизації житлового фонду. Наступні правочини були вчинені без відповідної правової підстави, оскільки первинне свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.04.2018 № 1-18-321900-Ц2 було скасовано органом, який його видав з часу його видачі.

На підставі вищевикладеного, вказав, що суттєво порушені майнові прав Харківської міської ради на квартиру АДРЕСА_1 , як її законного власника, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом за захистом майнових прав.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву, стягнути з відповідача кошти по сплаті судового збору, справу розглядати з повідомленням та за участю Харківської міської ради.

Вказано, що квартира АДРЕСА_1 , яка перебувала у комунальній власності до 18.04.2018, однак в подальшому у квітні 2018 року була приватизована на підставі підробленого паспорту громадянина України ОСОБА_2 наймачем вказаного житлового приміщення. За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження № 0000397. 24.12.2020 виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення № 783 «Про скасування розпоряджень про приватизацію та свідоцтв про право власності на нерухоме майно», відповідно до пункту 2 якого скасовано розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 18.04.2018 № 336-Ц2 про приватизацію кв. АДРЕСА_1 . Згідно підпункту 2.1 рішення, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.04.2018 № 1-18-321900-Ц2 на спірну квартиру визнано таким, що втратило чинність з часу його видачі. На теперішній час рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.12.2020 № 783 є чинним та не скасовано у встановленому законом порядку.

Зазначено, що нездійснення територіальною громадою державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно не позбавляє її такого права та відповідно позивач може витребувати своє майно від відповідача на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України. При витребуванні майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права, відповідно до ч.1 ст.661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України.

Вказано, що спірна квартира протиправно вибула з володіння органу житлового фонду гр. ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 з використанням підроблених документів, внаслідок чого прийнято рішення ВК ХМР від 24.12.2020 № 783 «Про скасування розпоряджень про приватизацію та свідоцтв про право власності на нерухоме майно».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, за відсутності інших учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав наступні мотиви свого рішення.

Спірна квартира за не може бути витребувана у останнього власника - відповідача ОСОБА_1 , оскільки він є її добросовісним набувачем. Він не знав і не міг знати про можливе набуття продавцем права власності на квартиру з порушенням вимог закону. При цьому, судом враховано, що попередній її власник - покупець ОСОБА_4 під час укладення договору купівлі-продажу правомірно покладалася на відсутність в державному реєстрі речових прав та їх обтяжень будь-яких відомостей про обтяження спірної квартири станом на 15.05.2018.

Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами причетність покупця за договором купівлі-продажу ( ОСОБА_4 ) до можливої злочинної діяльності ОСОБА_3 , що могло би свідчити про недобросовісність покупця за договором та наявність підстав для витребування квартири. Суд не знайшов підстав для зупинення провадження у справі, а справу розглянув на підставі наявних матеріалів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України (в редакції на день виникнення спірних правовідносин та розгляду справи судом першої інстанції) залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша третя статті 388 ЦК України).

Згідно з п. 1-3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі розпорядження Відділу приватизації житлового фонду від 18 квітня 2018 року № 336-Ц2 Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 18 квітня 2018 року видано ОСОБА_2 Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 32,3 кв.м., реєстраційний номер свідоцтва 1-18-321900-Ц2.

21 квітня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності/довірчої власності № 25880967 про право приватної власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава для державної реєстрації: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_3 , виданий 18.04.2018, видавник: Відділ приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40806599 від 25.04.2018, ОСОБА_7 , Департамент реєстрації Харківської міської ради, Харківська обл.

15 травня 2018 року ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О., зареєстрований в реєстрі за № 2404, відповідно до пунктів 1.1. якого продавець передала, а покупець прийняла у власність однокімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 , житловою площею 16,7 кв.м., загальною площею 32,3 кв.м. і зобов`язалася сплатити за неї обговорену грошову суму. Згідно з п. 1.3. Договору продаж здійснено за 197465,00 грн, які продавець отримала від покупця повністю ще до підписання цього договору.

15 травня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 26136517 внесено запис про право власності/дочірньої власності, відповідно до якого за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстровано право приватної власності на 1/1 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 2404, виданий 15.05.2018, видавник: Ємець І.О., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41085644 від 15.05.2018 10:41:35, приватний нотаріус Ємець Іван Олександрович, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харків ОСОБА_4 померла, про що 30 грудня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) складено відповідний актовий запис про смерть № 18947.

На підставі заяви сина ОСОБА_4 ОСОБА_1 від 05 лютого 2020 року Сьомою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 72/2020 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

27 травня 2020 року до Харківської міської ради з Головного управління Національної поліції в Харківській області надійшов лист № 9476/2/119-24-2020, в якому зазначено, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000397 від 26.03.2019 встановлено, що група осіб на протязі тривалого часу займаються заволодінням чужим майном шахрайським шляхом з використанням підроблених документів, зокрема, шляхом підробки паспорту заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_2 За вказаним фактом ОСОБА_3 , ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України. Такою квартирою у вказаному кримінальному провадженні, зокрема, є квартира АДРЕСА_1 (перебувала у комунальній власності до 18.04.2018 року, в подальшому в квітні 2018 року була приватизована на підставі підробленого паспорту громадянина України ОСОБА_2 особи, що була наймачем вказаної квартири).

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000397 від 27 травня 2020 року, 26 березня 2019 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України. Згідно з коротким викладом обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, 21.04.2018 року ОСОБА_3 , діючи за попередньою змовою з іншими невстановленими особами, шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 , шляхом підробки паспорту власниці квартири ОСОБА_2 , 1951 р.н.

15 травня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000397 від 26 березня 2019 року ОСОБА_3 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2019 року у справі № 640/9001/19 накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_4 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони його відчуження будь-яким способом.

07 червня 2020 року державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Березняк Оксаною Миколаївною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження № 31931726 щодо квартири АДРЕСА_1 . Вид обтяження: арешт нерухомого майна; підстава для державної реєстрації: ухвала суду, серія та номер: справа № 640/9001/19, виданий 29.05.2019, видавник: Київський районний суд м. Харкова; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47279707 від 10.06.2020, ОСОБА_10 , Департамент реєстрації Харківської міської ради.

24 грудня 2020 року Виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення № 783 «Про скасування розпоряджень про приватизацію та свідоцтв про право власності на нерухоме майно», відповідно до пунктів 2. та 2.1. якого скасовано розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 18.04.2018 № 336-Ц2 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ; визнано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.04.2018 № 1-18-321900-Ц2 на квартиру АДРЕСА_1 таким, що втратило чинність із часу його видачі.

Згідно з інформацією Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 23.06.2020 № 5475 житловий будинок АДРЕСА_3 включено до комунальної власності територіальної громади м. Харкова на підставі рішення 12 сесії Харківської міської ради 1 скликання від 28.09.1992 «Про комунальну власність м. Харкова».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Харківська міська рада, як на підставу для витребування спірної квартири у останнього власника ОСОБА_1 посилається на наявність обставин, передбачених п. 3 ч. 3 ст. 388 ЦК України, оскільки ще 21 квітня 2018 року квартира протиправно та поза її волею вибула із володіння Харківської міської ради, як її законного власника, внаслідок незаконної приватизації житлового фонду.

На підтвердження цієї обставини, Харківська міська рада посилається на те, що попередній власник, тобто продавець за договором купівлі-продажу від 15.05.2018 року, ОСОБА_2 на час вчинення правочину у травні 2018 року не була її власником, оскільки рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради № 783 свідоцтво про право власності на квартиру на її ім`я від 18 квітня 2018 року визнано недійсним з часу його видачі.

Щодо обсягу правомочностей власника у ОСОБА_2 відносно спірної квартири на час укладення договору купівлі-продажу від 15.05.2018 слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є правочини та інші юридичні факти.

Згідно зі ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV (тут і далі в редакції закону станом на 21 квітня 2018 року) право власності підлягає державній реєстрації.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-ІV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-ІV).

Як встановлено судом і визнається сторонами, 18 квітня 2018 року Відділом приватизації житлового фонду прийнято розпорядження № 336-Ц2 від 18 квітня 2018 року, на підставі якого ОСОБА_2 того ж дня видано Свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а 21 квітня 2018 року до внесено запис про право власності ОСОБА_2 про право приватної власності на спірну квартиру, тобто проведено державну реєстрацію права власності. Станом на 15 травня 2018 року, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відомості про припинення права власності ОСОБА_11 на спірну квартиру або про її обтяження.

Щодо доводів скарги про прийняте Виконавчим комітетом ХМР рішення № 783 від 24 грудня 2020 року, яким скасовано розпорядження про надання дозволу на приватизацію спірної квартири ОСОБА_2 та визнано недійсним з часу видачі свідоцтва про право власності на квартиру, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до пп. 3 п. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет ради має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також посадових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у п. 109 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначила, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia «суд знає закони». Тому суд, незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

Конституційний Суд України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

На підставі розпорядження Відділу приватизації житлового фонду № 336-Ц2 від 18 квітня 2018 року ОСОБА_2 того ж дня видано Свідоцтво про право власності на спірну квартиру, а 21 квітня 2018 року внесено запис №25880967 про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру до державного реєстру речових прав та їх обтяжень, тобто проведено державну реєстрацію права власності.

Отже, розпорядження Відділу приватизації житлового фонду від 18 квітня 2018 року № 336-Ц2 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування та вичерпало свою дію внаслідок їх виконання третьою особою. У зв`язку з цим його подальше скасування Рішенням № 783, не породжує жодних правових наслідків для власника майна, оскільки у такої особи вже виникло право власності на майно і це право ґрунтується на чинних на час реєстрації права власності правовстановлюючих документах. Таке рішення мало б юридичну силу виключно у випадку його не реалізації ОСОБА_2 , невчинення до часу прийняття рішення № 783 дій щодо реєстрації права власності на спірну квартиру.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 911/1563/17.

Щодо визнання Рішенням № 783 недійсним з часу видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, то після державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 цивільні правовідносини з приватизації комунального майна, які регулюються ст. 345 ЦК України, Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна», припинилися, і виникли інші цивільно-правові відносини, а саме правовідносини щодо здійснення, захисту та припинення права власності, на які поширюється гарантії захисту регулюються Протоколом 1 до Конвенцією про захист прав і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, Главами 23, 25, 28, 29 ЦК України.

На переконання суду, яке ґрунтується на положеннях ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. 19, 41 Конституції України, глав 23, 25, 28, 29 ЦК України, глав 1 та 2 Розділу ІІ Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», позивач не наділений повноваженнями в односторонньому порядку приймати рішення щодо недійсності права власності на нерухоме майно, яке зареєстровано у встановленому законом порядку, тобто щодо якого держава офіційно визнала і підтвердила набуття речових прав на нерухоме майно. За таких обставин, прийняте виконавчим комітетом позивача рішення № 783 жодним чином не впливає на обсяг правомочностей власника та не породжує жодних правових наслідків щодо правовідносин власності ОСОБА_2 на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, судом враховано, що таке рішення місцевої ради не є ані підставою для припинення права власності відповідно до ст. 346 ЦК України, ані підставою для державної реєстрації прав (припинення прав) відповідно до ст. 27 Закону № 1952-IV (в редакції на час прийняття рішення).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, свідоцтво про право власності є документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Отже, правовстановлюючим документом у цьому випадку є розпорядження Відділу приватизації житлового фонду № 336-Ц2 від 18 квітня 2018 року, на підставі якого видано свідоцтво від 18.04.2018. Враховуючи, що зазначене розпорядження було скасовано, проте не було визнано недійсним, тому відсутні підстав вважати, що видане на його підставі свідоцтво є недійсним, тим більше з дати його видачі.

Отже, Рішення Виконкому ХМР № 783, на яке як на підставу позовних вимог посилається позивач, дійсно не створило жодних правових наслідків та жодним чином не вплинуло на обсяг права власності ОСОБА_2 , в тому числі щодо права на розпорядження належною їй станом на 15 травня 2018 року спірною квартирою, а тому жодним чином не спростовує правомірність вчинення останньою дій щодо розпорядження належною їй спірною квартирою.

Як зазначалось вище, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є правочини (ст. 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частини перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3 ст. 640 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частина 1 статті 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У пунктах 6.5-6.7, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) зазначено, що: «Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно)».

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункт 38), від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункт 46.2), від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункт 7.15), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21, пункт 5.61)).

У пункті 6.50 постанови від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що: «Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей».

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України (див. пункт 5.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21)).

Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року в справі № 923/196/20 (пункт 40)).

На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року в справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Таким чином, щодо витребування квартири з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції правильно зазначив, що добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства, а тому зазначені обставини мають значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

У справі відсутні належні та допустимі докази про нікчемність договору купівлі-продажу від 15 травня 2018 року, а позивачем не доведено підстав для визнання його недійсним, зокрема передбачених ч. 1 ст. 203 ЦК України, на існування яких у позовній заяві посилається позивач, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу не суперечив ані положенням ЦК України, ані іншим актам цивільного законодавства, ані інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, посадові особи держави та органів місцевого самоврядування мають визначені законом повноваження. Якщо їх дії виходять за межі їх компетенції (ultra vires), як відбулося у даній справі внаслідок безпідставної приватизації квартири, яка належала до державної власності, такі дії згідно до вказаних норм матеріального права та правових висновків касаційного суду можуть бути визнані судом нікчемними/нечинними. Разом з тим, у цивільному судочинстві діє комплексний принцип верховенства права, ст. 10 ЦПК України, складовими елементами якого є принципи правової визначеності та пропорційності.

Виходячи з вищевикладеного, є обґрунтованими висновки суду першої інстанції про непропорційність втручання у захищене конвенційними гарантіями право відповідача ОСОБА_1 на мирне володіння майном, оскільки він є добросовісним набувачем спірної квартири, яку попередній добросовісний власник ОСОБА_4 придбала на законних підставах та у встановленому законом порядку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15 травня 2018 року, у зв`язку з чим було проведено державну реєстрацію права власності на цю квартиру.

Крім того, як правильно вважав суд першої інстанції за відсутності підтвердження звинувачення ОСОБА_3 вироком суду - не можна вважати, що спірна квартира була незаконно приватизована, наведені з цього приводу доводи скарги не є обґрунтованими.

Є недоведеними за змістом норми ч. 6 ст. 81 ЦПК України доводи позивача про те, що спірна квартира вибула з комунальної власності територіальної громади м. Харкова внаслідок шахрайський дій ОСОБА_3 , оскільки в силу презумпції невинуватості, закріпленої в ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Надані позивачем докази, а саме на підтвердження чого надано витяг з ЄРДР, копію повідомлення про підозру, лист ГУНП в Харківській області, не є такими доказами, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України виключно вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, і лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки у справі відсутні належні і допустимі докази того, що ОСОБА_1 , або ОСОБА_4 були учасниками незаконної приватизації, або були поінформовані про такі обставини на день набуття спірної квартири у власність, - той факт, що стосовно незаконної приватизації спірної квартири триває досудове розслідування також не впливає на подальшу легітимність набуття її у власність,

Державна реєстрація права власності має на меті відповідно до принципу правової визначеності забезпечувати сталість цивільного обороту, тому у даному випадку відновлення статус кво після тривалого легітимного перебування спірної квартири у добросовісних власників не відповідає суспільному інтересу забезпечення правової визначеності у цивільних правовідносинах для легітимних власників, а тому не є пропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, як правильно вирішив суд першої інстанції.

Наведене свідчить, що доводи скарги висновків суду не спростували.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

У даній цивільній справі, що розглядається судом апеляційної інстанції, попередній власник спірної квартири ОСОБА_4 померла, єдиний її спадкоємець ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняв спадщину, до складу якої увійшла спірна квартира, проте, враховуючи, що на спадкове майно накладено арешт, на теперішній час йому не видано свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Тому відсутність свідоцтва про право на спадщину не свідчить про відсутність у спадкоємця права на спадщину.

Таким чином, станом на час розгляду справи ОСОБА_1 , незважаючи на відсутність свідоцтва про права на спадщину за законом, є законним володільцем та користувачем спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахував правові висновки, які висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) про те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісний набувач з урахуванням загального принципу цивільного судочинства, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), не має відповідати за порушення інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах легітимних процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову задоволенні позовних вимог Харківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування записів про право власності, у повному обсязі.

Водночас, суд першої інстанції правильно вказав, що відмова у задоволенні позовних вимог у цій справі жодним чином не обмежує права територіальної громади м. Харкова на відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями фізичних осіб, в порядку ст. 1166 ЦК України, у разі притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності на підставі вироку суду.

Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з цим позовом 11.03.2021, тоді як відповідач ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто позовна заява пред`явлена до особи, яка померла на час подання позову.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі. Процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства. Заміна сторони правонаступником можлива лише за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 473/1433/18, провадження № 14-35цс20, постанова Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі № 200/21020/15-ц).

Однак, враховуючи, що постановою Харківського апеляційного суду від 27 червня 2024 року скасовано ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 березня 2024 року про закриття провадження у справі з тих підстав, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2024 року було замінено відповідача на правонаступника ОСОБА_1 , суд при розгляді справи позбавлений можливості закрити провадження у справі, та на виконання постанови Харківського апеляційного суду від 27 червня 2024 року зобов`язаний розглянути справу в загальному порядку з ухваленням рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Разом з тим, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, більше того, на електронному аукціоні.

Тобто, якщо нерухоме майно придбає добросовісна особа, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і за відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Таких правових висновків дотримується Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

Колегія суддів за безпідставністю відхиляє доводи скарги на те, що суд першої інстанції неправомірно обмежив право позивача доводити протиправність вибуття спірної квартири з володіння органу житлового фонду шляхом допиту свідка ОСОБА_3 .

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради- залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2024 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 жовтня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.