Дата документу 24.10.2025 Справа № 336/7978/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1999/25 Головуючий у 1-й інстанції: Коваленко П.Л.
Є.У.№ 336/7978/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року, якою визнано неподаною та повернуто позовну заяву позивачеві,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24.10.1997, зареєстрований Пологівською товарною біржею «Агропром-Інвест» за реєстраційним номером № Н-09 від 24.10.1997; визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними господарчими будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Ухвалою районного суду від 03.09.2025 позовну заяву залишено без руху у зв`язку із ненаданням суду копії договору, який позивач просить визнати дійсним, а також у зв`язку із існуванням рішення суду, яке набрало законної сили, щодо вимоги про визнання права власності за позивачем.

12 вересня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ведмедовська Г.О. на виконання ухвали суду направила заяву, в якій зазначила, що позивачем вчинялись дії з метою пошуку втраченого договору, він звертався до архівних установ, однак на сьогоднішній день відповіді не отримав. Щодо існування рішення суду, яке набрало законної сили, представник позивач вказує, що підстави для звернення до суду абсолютно інші, оскільки після ухвалення рішення позивач дізнався про існування біржевого договору купівлі продажу, а при першому зверненні до суду вважав, що договір посвідчувався нотаріально.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року позов ОСОБА_4 визнано неподаним та повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Ведмедовська Г.О., посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування зазначено, що позовну заяву залишено без руху з формальних підстав, тому суд неправомірно визнав заяву неподаною, та в порушення норм закону постановив невмотивовану ухвалу.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За положенням ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п. 6 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що за формою і змістом заява не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України, оскільки не містить обґрунтувань позовних вимог, до заяви не додано копії спірного договору. Крім того, є рішення суду, яке набрало законної сили, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні права власності на об`єкт нерухомості.

12.09.2025 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ведмедовська Г.О. подала суду заяву про усунення недоліків, надавши суду наявні письмові докази.

Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачці.

Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не виконав вимоги ухвали суду від 03 вересня 2025 року, не надав копію договору купівлі-продажу, який позивач просить визнати дійсним. Вказана обставина, на думку суду, унеможливлює встановлення сторін правочину, адресу місця їх реєстрації, предмет і істотні умови договору.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, а тому з ними не можна погодитись.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Водночас потрібно враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Як видно зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного на товарній біржі, і про визнання права власності на об`єкт нерухомості. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 24.10.1997 за договором купівлі-продажу, укладеним на товарній біржі, купив у ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 . Після придбання будинку вселився в нього разом із сім`єю, уклав договори про надання комунальних послуг з відповідними службами, у 2007 році приватизував земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок. Проте, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно міститься запис про те, що власником будинку є ОСОБА_6 , яка померла ще у 1995, і після смерті якої її син ОСОБА_5 успадкував спірний будинок і продав йому 24.10.1997, скориставшись послугами товарної біржі. Посилаючись на втрату договору купівлі-продажу і неможливість відновлення втрачених документів, позивач просив про задоволення позову з підстав, передбачених ст.317, 319, 392 ЦК України і ст.15 Закону України «Про товарну біржу».

Статтею 175 ЦПК України визначені вимоги щодо форми та змісту позовної заяви. За нормами статей 13,175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України та ст.15ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, обов`язок щодо доказування покладений на сторони у справі, у тому числі на позивача щодо доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, тому суд повинен роз`яснити сторонам їхні процесуальні права щодо подання доказів та в подальшому вирішити спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів і встановлених обставин. При цьому неналежне обґрунтування позову, неподання певних доказів не є підставою для залишення позову без руху з подальшим поверненням його заявнику, оскільки питання щодо доказів, які можуть бути подані стороною в майбутньому, суд вирішує відповідно до положень статті 83 ЦПК України.

Окрім того, відповідно до абз. 4 ч. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Отже, відсутність доказів на підтвердження вимог, викладених у позовній заяві, може бути підставою для відмови у позові, але аж ніяк не може бути підставою для повернення позовної заяви.

За формою і змістом позовна заява ОСОБА_1 відповідає вимогам ст.175 ЦПК України. На підтвердження своїх позовних вимог позивач додав до позовної заяви наявні у нього письмові докази, зазначив останню відому адресу місця проживання відповідача.

З огляду на те, що позивач фактично виконав вимоги, викладені в ст.175 ЦПК України і усунув недоліки, зазначені судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, правові підстави, які б перешкоджали вирішенню питання про відкриття провадження в матеріалах справи відсутні.

Однак, суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково повернув позовну заяву позивачеві.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституційний Суд України у рішенні № 9-зп від 25 грудня 1997 року офіційно розтлумачив цю норму та зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Так, згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» та від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України», право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений, зокрема, Цивільним процесуальним кодексом України.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»(далі - Конвенція).

За змістом пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі "Делькур проти Бельгії" від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі "Гофман проти Німеччини" від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Отже, відмова у прийнятті до розгляду позовної заяви з формальних підстав матиме наслідком порушення права особи на справедливий судовий розгляд, гарантоване параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що, визнавши неподаною та повернувши заяву позивачу, суд першої інстанції порушив його право на доступ до правосуддя.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, висновок суду першої інстанції про повернення заяви є передчасним, таким, що не відповідає процесуальним вимогам та суперечить принципу доступності до судового захисту, тому згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, ухвалу слід скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції проявив надмірний формалізм при вирішенні питання про відкриття провадження у справі і обмежив ОСОБА_1 в доступі до правосуддя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо обмеження права позивача на суд, визнав позов неподаним та повернув його.

За вказаних обставин оскаржувану ухвалу суду першої інстанції не можна визнати такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому на підставі ст. 379 ЦПК України вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2025 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

Д.А. Трофимова