Номер провадження 2/754/2537/25
Справа №754/916/25
27 жовтня 2025 року м.Київ
Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Скрипки О.І.,
при секретарі Моторенко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури м.Києва в інтересах Держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, -
Позивач звернувся до суду із позовом в інтересах Держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.
Як зазначає позивач, ОСОБА_2 у встановлений законом спосіб не набув права власності на спірну земельну ділянку, а тому він не мав права її відчужувати на користь відповідача. Так, відомості про реєстрацію Державного акта на ім`я ОСОБА_2 відсутні у матеріалах реєстраційних справ щодо державних актів, органу уповноваженого розпоряджатись землями у м.Києві, а сам Державний акт містить ознаки підроблення. Також, в поземельній книзі відсутня інформація про право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, а сама земельна ділянка сформована та зареєстрована через 6 років після видачі державного акту. Крім того, підставою набуття права власності на земельну ділянку із земель комунальної власності є рішення відповідного органу, однак Київська міська рада не приймала рішень про передачу спірної земельної ділянки, тому остання вибула з комунальної власності поза волею власника.
Позивач зазначає і про те, що відповідач придбав спірну земельну ділянку у ОСОБА_2 за ціною, значно нижче ринкової та на підставі правовстановлюючих документів, дані в яких не відповідали інформації з Державного земельного кадастру, що була наявна у сторін під час укладання договору, що у своїй сукупності свідчить про ознаки недобросовісності у його поведінці.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 20.01.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
31.01.2025 року до суду надійшли пояснення представника Київської міської ради - Буханистого О.В., в яких він підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити, а також розглядати справу без участі представника Київської міської ради.
22.04.2025 року до суду надійшли пояснення Керівника Шевченківської окружної прокуратури м.Києва.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.04.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача Кубаєва В.В. в судове засідання не з`явилась, надавши заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутність, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався.
Виходячи з того, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, обізнаний про знаходження справи в провадженні суду та її предмет, а також враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та наявністю згоди представника позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Представник Київської міської ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях просить розглядати справу у відсутність представника Київської міської ради.
Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів.
Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з вищевказаного договору, власником земельної ділянки є ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 21.04.2009 року серії ЯЕ № 645120, що виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
-спеціальний бланк серії ЯЕ №645120, на якому виготовлено оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 , зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №08-7-0128 від 21 квітня 2009 року, не відповідає за способом друку та спеціальними елементами захисту аналогічним бланкам, які знаходяться в офіційному обігу на території України;
-відбиток круглої печатки у графі «Голова Київський міський голова» на лицьовому боці та відбиток круглої печатки у графі: «Начальник управління (відділу) земельних ресурсів» на зворотному боці на бланку Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 , зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-0128 від 21 квітня 2009 року, нанесені за допомогою рельєфних кліше шляхом відшарування барвної речовини від їх робочих поверхонь.
Відповідно до даних Поземельної книги Головного управління Державного земельного агентства, спірна земельна ділянка була сформована 17.06.2015 року, тобто через 6 років після видачі державного акта. При цьому, відповідно до запису від 17.06.2015 року Розділу 1 "земельна ділянка. Загальні відомості" поземельної книги на спірну земельну ділянку інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня".
Згідно із записом від 28.01.2022 року №003 Розділу З «Земельна ділянка. Право власності, постійного користування, запис про виникнення прав на землю», державна реєстрація речового права на нерухоме майно відбулася лише 27.01.2022 року.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а тому наявні підстави для її витребування.
Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.1 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
За вимогами статті 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).
Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Водночас, можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 113).
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23)).
Якщо законом встановлені правові наслідки не добросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).
Так, судом встановлено наявність повноважень у Керівника Шевченківської окружної прокуратури на представництво інтересів держави та подання даного позову, оскільки відповідно до вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор 06.01.2025 року звертався до Київської міської ради з листом, в якому повідомив про наявність підстав для представництва держави, оскільки міська рада захист цих інтересів не здійснює.
Таким чином, оскільки таке майно (земельна ділянка) вибуло з володіння власника (територіальної громади) не з його волі (за відсутності рішення міської ради, на підставі підробного акту і надалі відчужено третій особі за відплатним договором), то таке майно має бути витребувано у відповідача відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем достатньо обґрунтовано та наведено достатньо доказів на підтвердження його позовних вимог, в зв`язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8416,35 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 158, 258-260, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги Керівника Шевченківської окружної прокуратури м.Києва в інтересах Держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 27 жовтня 2025 року.

Суддя: