Справа № 368/834/25
Рішення

Іменем України

"13" жовтня 2025 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

за участю секретаря Назаренко А.І.

та представника відповідача адвоката Котвицького Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за борговою розпискою та річних, -

в с т а н о в и в:

позивач просить суд стягнути з відповідача - ОСОБА_2 на користь позивача - ОСОБА_1 заборгованість по тілу позик згідно розписок від 13.04.2024 року, 08.05.2024 року, 09.08.2024 року у сумі - 82 500 грн. 00 коп.; заборгованість по відсоткам згідно розписок від 13.04.2024 року, 08.05.2024 року, 09.08.2024 року у сумі - 107 500 грн. 00 коп.; нараховані штрафи за прострочення виплат позик від 13.04.2024 року, 08.05.2024 року, 09.08.2024 року у сумі - 900 000 грн. 00 коп.; пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання по Договорам позики від 13.04.2024 року, 08.05.2024 року, 09.08.2024 року у сумі - 139 366 грн. 89 коп.; сплачений судовий збір у розмірі 11 968 грн. 67 коп. за подання до суду позовної заяви, обґрунтовуючи позов наступним.

13.04.2024 року в силу досягнутої домовленості між ними, ним було передано відповідачу грошові кошти у розмірі 25000 грн. 00 коп. в борг під відсоток у розмірі 300% (триста відсотків) річних щомісячно, що підтверджується Договором позики між громадянином ОСОБА_1 і громадянином ОСОБА_2 від 13.04.2024 року і розпискою між громадянином ОСОБА_1 і громадянином ОСОБА_2 від 13.04.2024 року.

За умовами Договору позики та розписки від 13.04.2024 року, позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у сумі 25000 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути не пізніше тринадцятого жовтня дві тисячі двадцять четвертого року, а також сплачувати відсоток за кожен рік користування грошима у розмірі 300% (триста відсотків), а саме 6250 грн. 00 коп. від позиченої суми грошових коштів кожен місяць, 13 числа (тринадцятого числа). Окрім цього, сторони домовились, що у випадку прострочення виконання зобов`язання, а саме невчасної виплати відсотків або невчасного повернення тіла позики, позичальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 300 000 грн. 00 коп. шляхом безготівкового перерахування на банківську картку позикодавця: № НОМЕР_1 ). Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне було проходити в готівковій формі у місті Києві або безготівковій на банківську картку позикодавця: № НОМЕР_1 у доларах США або у гривнях по курсу на момент повернення грошових коштів кожного місяця. Сторони домовились, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним договором - є фактором передачі коштів.

Також, між сторонами було укладено Договір позики від 08.05.2024 року разом із розпискою від 08.05.2024 року, згідно з якими позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у сумі 25000 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути не пізніше восьмого листопада дві тисячі двадцять четвертого року, а також сплачувати відсоток за кожен рік користування грошима у розмірі 300% (триста відсотків), а саме 6250 грн. 00 коп. від позиченої суми грошових коштів кожен місяць, 08 числа (восьмого числа). Окрім цього, сторони домовились, що у випадку прострочення виконання зобов`язання, а саме невчасної виплати відсотків або невчасного повернення тіла позики, позичальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 300 000 грн. 00 коп. шляхом безготівкового перерахування на банківську картку позикодавця: № НОМЕР_1 . Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне було проходити в готівковій формі у місті Києві або безготівковій на банківську картку позикодавця: № НОМЕР_1 у доларах США або у гривнях по курсу на момент повернення грошових коштів кожного місяця. Сторони домовились, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним договором - є фактором передачі коштів.

Окрім цього, між сторонами було укладено договір позики від 09.08.2024 року разом із розпискою від 09.08.2024 року, згідно з якими позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у сумі 32500 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути не пізніше дев`ятого грудня дві тисячі двадцять четвертого року, а також сплачувати відсоток за кожен рік користування грошима у розмірі 300% (триста відсотків), а саме 8125 грн. 00 коп. (вісім тисяч сто двадцять п`ять гривень нуль копійок) від позиченої суми грошових коштів кожен місяць, 09 числа (дев`ятого числа). Окрім цього, сторони домовились, що у випадку прострочення виконання зобов`язання, а саме невчасної виплати відсотків або невчасного повернення тіла позики, позичальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі 300 000 грн. 00 коп. (триста тисяч гривень нуль копійок) шляхом безготівкового перерахування на банківську картку Позикодавця: № НОМЕР_1 ). Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне було проходити в готівковій формі у місті Києві або безготівковій на банківську картку позикодавця: № НОМЕР_1 у доларах США або у гривнях по курсу на момент повернення грошових коштів кожного місяця. Сторони домовились, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним Договором - є фактором передачі коштів.

Згідно з умовами розписки між громадянином ОСОБА_1 і громадянином ОСОБА_2 від 13.04.2024 року, відповідач зобов`язався виплатити не пізніше 13.10.2024 року (тринадцятого жовтня дві тисячі двадцять четвертого року) у розмірі 25000 грн. 00 коп. (двадцять п`ять тисяч гривень нуль копійок), а також виплачувати відсотки у розмірі 300% (триста відсотків) річних, а саме 6250 грн. 00 коп. (шість тисяч двісті п`ятдесят гривень нуль копійок) щомісяця, 13 числа (тринадцятого числа).

Окрім цього, згідно умов розписки, було зазначено, що у разі прострочення умов - виконання зобов`язань, а саме невчасної щомісяця виплати відсотків або невчасного повернення тіла позики, відповідач має сплатити штрафу розмірі 300 000 грн. 00 коп. (триста тисяч гривень нуль копійок) шляхом безготівкового перерахування на мій банківський рахунок.

Згідно з умовами розписки між громадянином ОСОБА_1 і громадянином ОСОБА_2 від 08.05.2024 року, відповідач зобов`язався заплатити не пізніше 08.11.2024 року (восьмого листопада дві тисячі двадцять четвертого року) у розмірі 25000 грн. 00 коп. (двадцять п`ять тисяч гривень нуль копійок), а також виплачувати відсотки в розмірі 300% (триста відсотків) річних, а саме 6250 грн. 00 коп. (шість тисяч двісті п`ятдесят гривень нуль копійок) щомісяця, 08 числа (восьмого числа).

Окрім цього, згідно умов розписки, було зазначено, що у разі прострочення умов виконання зобов`язань, а саме невчасної щомісяця виплати відсотків або невчасного повернення тіла позики, відповідач має сплатити штрафу розмірі 300 000 грн. 00 коп. (триста тисяч гривень нуль копійок) шляхом безготівкового перерахування на його банківський рахунок.

Згідно з умовами розписки між громадянином ОСОБА_1 і громадянином ОСОБА_2 від 09.08.2024 року, відповідач зобов`язався виплатити не пізніше 09.12.2024 року (дев`ятого грудня дві тисячі двадцять четвертого року) у розмірі 32500 грн. 00 коп. (тридцять дві тисячі п`ятсот гривень нуль копійок), а також виплачувати відсотки у розмірі 300% (триста відсотків) річних, а саме 8125 грн. 00 коп. (вісім тисяч сто двадцять п`ять гривень нуль копійок) щомісяця, 09 числа (дев`ятого числа).

Окрім цього, згідно умов розписки, було зазначено, що у разі прострочення умов виконання зобов`язань, а саме невчасної щомісяця виплати відсотків або невчасного повернення тіла позики, Відповідач має сплатити штрафу розмірі 300 000 грн. 00 коп. (триста тисяч гривень нуль копійок) шляхом безготівкового перерахування на мій банківський рахунок.

Разом з тим, з часу надання розписок, відповідачем не були зроблені відповідні проплати.

Тобто, на даний момент утворилась заборгованість на загальну суму 1 057 500 грн. 00 коп. (один мільйон п`ятдесят сім тисяч п`ятсот гривень нуль копійок), з яких:

25000 грн. 00 коп. (двадцять п`ять тисяч гривень нуль копійок) - тіло позики від 13.04.2024 року;

37 500 грн. 00 коп. (тридцять сім тисяч п`ятсот гривень нулі копійок) - сума відсотків позики від 13.04.2024 року станом на 13.10.2024 року;

300 000 грн. 00 коп. (триста тисяч гривень нуль копійок) - штраф за прострочення платежу за розпискою від 13.04.2024 року;

25000 грн. 00 коп. (двадцять п`ять тисяч гривень нуль копійок) - тіло позики від 08.05.2024 року;

37 500 грн. 00 коп. (тридцять сім тисяч п`ятсот гривень нулі копійок) - сума відсотків позики від 08.05.2024 року станом на 08.11.2024 року;

300 000 грн. 00 коп. (триста тисяч гривень нуль копійок) - штраф за прострочення платежу за розпискою від 08.05.2024 року;

32 500 грн. 00 коп. (тридцять дві тисячі п`ятсот гривень нуль копійок) - тіло позики від 09.08.2024 року;

32 500 грн. 00 коп. (тридцять дві тисячі п`ятсот гривень нулі копійок) - сума відсотків позики від 09.08.2024 року станом на 09.12.2024 року;

300 000 грн. 00 коп. (триста тисяч гривень нуль копійок) - штраф за прострочення платежу за розпискою від 09.08.2024 року.

Верховний Суд у постанові від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21 зазначив, що на відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою або відповідним месенджером є електронним доказом.

Верховний Суд у постановах від 13.07.2020 у справі №753/10840/19, від 18.02.2021 у справі .№442/3516/20 надані сторонами скрін-шоти повідомлень з телефону та планшету, роздруківки з Viber фактично визнав належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка.

У результаті своїх протиправних дій відповідач заволодів грошовими коштами позивача та заподіяв останньому значну матеріальну шкоду через завдання збитків. Відповідач привласнив отримані грошові кошти та розпоряджався ними на власний розсуд.

Враховуючи вищевикладене, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України договір є правочином.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 509 ЦК України).

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлені розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2).

Новація це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу, істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з попереднього договору, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), дійсність первинного зобов`язання.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, провадження № 14-495цс19.

Між сторонами у справі: позивачем та відповідачем укладені договори позики від 13.04.2024 року, від 08.05.2024, 09.08.2024 року і розписки від 13.04.2024 року, від 08.05.2024, 09.08.2024 року, за якими відповідач визнає наявність у нього відповідних зобов`язань перед позивачем. А саме, повернення позивачу грошових коштів в сумі 25000 грн. 00 коп., (двадцять п`ять тисяч гривень нуль копійок) не пізніше 13.10.2024 року та сплату позивачу відсотків у розмірі 300% (триста відсотків) від позиченої суми грошових коштів кожен місяць, 13 числа (тринадцятого числа). Повернення позивачу тіла позики у розмірі 25000 грн. 00 коп., (двадцять п`ять тисяч гривень нуль копійок) не пізніше 08.11.2024 року та сплату позивачу відсотків у розмірі 300% (триста відсотків) від позиченої суми грошових коштів кожен місяць, 08 числа (восьмого числа). Повернення позивачу тіла позики у розмірі 32 500 грн. 00 коп. (тридцять дві тисячі п`ятсот гривень нуль копійок) не пізніше 09.12.2024 року та сплату позивачу відсотків у розмірі 300% (триста відсотків) від позиченої суми грошових коштів кожен місяць, 09 числа (дев`ятого числа).

Прострочення повернень тіл позик та відсутність виплат щомісячних відсотків містять вказівку на те, що відповідач вирішив не виконувати свої зобов`язання згідно умов договору, що стало приводом нарахування відповідних штрафів сумою на 900 000 грн. 00 коп. (дев`ятсот тисяч гривень нуль копійок).

Таким чином, рішення відповідача ігнорувати зобов`язання перед позивачем є визнанням своєї заборгованості у сумі 1 057 500 грн. 00 коп. (один мільйон п`ятдесят сім тисяч п`ятсот гривень нуль копійок), є визнанням обсягу цього боргу і наявних у відповідача зобов`язань щодо його повернення. Розписки від 13.04.2024 року, від 08.05.2024, від 09.08.2024 року містять у собі підтвердження факту отримання відповідачем від позивача зазначених грошових коштів, а також містить зобов`язання відповідача про вчасне повернення тіла позики та виплату відсотків за користування даними коштами позивачу у вказаний ним строк.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу (ст. 526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно вимог ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється в письмовій формі.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За порушення строків виконання грошового зобов`язання, кредитор має право застосовувати фінансові санкції, зокрема нараховувати пеню у розмірі, встановленому у договорі.

Так, по Договору позики від 13.04.2024 року пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання становить 48 448 грн. 24 коп. (період розрахунку: з 13.10.2024 року по 05.06.2025 року; 25 000 грн. 00 коп. (сума боргу) х 300% (відсоток зазначений у договорі)/100% х 236 (кількість днів)/366 (днів у році) = 48 448,24 грн.

Так, по Договору позики від 08.05.2024 року пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання становить 43 120 грн. 37 коп. (період розрахунку: з 08.11.2024 року по 05.06.2025 року; 25 000 грн. 00 коп. (сума боргу) х 300% (відсоток зазначений у договорі)/100% х 210 (кількість днів)/366 (днів у році) = 43 120,37 грн.

Так, по Договору позики від 09.08.2024 року пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання становить 47 798 грн. 28 коп. (період розрахунку: з 09.12.2024 року по 05.06.2025 року; 32 500 грн. 00 коп. (сума боргу) х 300% (відсоток зазначений у договорі)/100% х 179 (кількість днів)/366 (днів у році) = 47 798,28 грн.

З огляду на все вищевикладене, у тому числі з урахуванням того факту, що відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення у визначені ним строки, коштів, вимоги позивача в частині стягнення із відповідача грошових коштів у сумі 1 196 866 грн. 89 коп. (один мільйон сто дев`яносто шість тисяч вісімсот шістдесят шість гривень вісімдесят дев`ять копійок), є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач ОСОБА_1 в судові засідання не з`являвся, подававши до суду неодноразово заяви про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Котвицький Є.О. просить суд в частині заявленої вимоги про стягнення тіла позик - прийняти рішення на розсуд суду згідно з нормами чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України. В частині заявлених вимог про стягнення відсотків за користування грошовими коштами, пені та штрафу - відмовити повністю. В частині заявленої позовної вимоги про стягнення суми судового збору - вирішити дане питання пропорційно до розміру задоволених основних позовних вимог, обґрунтовуючи наступним. В провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться справа № 368/834/25 за позовом до нього, громадянина України ОСОБА_1 , про стягнення боргу за договорами позики, відсотків за користування грошовими коштами, пені та штрафу. На його глибоке переконання, заявлені позовні вимоги позивача можуть бути задоволені лише частково, в більшості заявлених позовних вимогах необхідно відмовляти, що обгрунтовує наступним. Відповідно до ч. 1 ст.76 Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст.76 Кодексу, ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 Кодексу встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 вищезазначеної статті проголошується, що предметом доказування є

обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.4 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.78 Кодексу, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно з ч. 2 ст. 78 Кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1 статті 79 Кодексу встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 статті 80 Кодексу визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст.81 Кодексу, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Як передбачено статтею 4 Кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України). Стаття 12 ЦПК передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі статей 12, 13, 81 ЦПК розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо нарахування відсотків за користування грошовими коштами. Для прийняття законного, обгрунтованого та справедливого рішення суду не зайвим буде звернути увагу на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 12.02.2025 по справі № 679/1103/23. Розглянувши дану справу, ВС, серед іншого, зазначив, що згідно із ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Верховний Суд висловив правову позицію, що вимога про нарахування та сплату відсотків (2-3% в день), які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт З мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Зазначаючи в наших договорах відповідний розмір відсотків за користування грошовими коштами та намагаючись стягнути відсотки за користування грошовими коштами, розмір яких суттєво перевищує розмір тіла кредиту, не приходиться говорити ні про яку справедливість, добросовісність, пропорційність та розумність. Щодо стягнення пені та штрафу. По-перше, звертаю увагу шановного суду, що в жодному з договорів не йдеться про можливість стягнення пені, її розмір тощо у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов`язань. По-друге, позивач не надав суду жодних розрахунків заборгованості, а отже неможливо зрозуміти за який саме період ним нараховувалася неустойка у вигляді пені та штрафу. По-третє, додатково нагадую, що відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавия (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Також звертає увагу, що заявлена до стягнення сума штрафу та пені в 12,5 разів перевищує тіло позики, а отже сказати, що дана санкція, встановлена позивачем спотворює її дійсне правове призначення це не сказати нічого. Підсумовуючи вищевикладене, беручи до уваги неможливість стягнення в період дії воєнного стану неустойки за договорами кредиту (позики), відсутності в договорах погодженого положення про можливість стягнення пені у разі невиконання або неналежного виконання договорів позики з боку позичальника, несправедливого завищеного розміру нарахованих процентів за користування грошовими коштами та максимально несправедливого та недобросовісного розміру штрафу.

Суд, вислухавши представника відповідача та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

13.04.2024 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, згідно якого позикодавець ОСОБА_1 передав, а позичальник ОСОБА_2 прийняв у позику грошові кошти в сумі 25 000,00 грн., які мав повернути не пізніше 13.10.2024 р.

Розпискою від 13.04.2024 р. відповідачем ОСОБА_2 підтверджено отримання коштів у сумі 25000,00 грн. строком на шість місяців.

08.05.2024 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, згідно якого позикодавець ОСОБА_1 передав, а позичальник ОСОБА_2 прийняв у позику грошові кошти в сумі 25 000,00 грн., які мав повернути не пізніше 08.11.2024 р.

Розпискою від 08.05.2024 р. відповідачем ОСОБА_2 підтверджено отримання коштів у сумі 25000,00 грн. строком на шість місяців.

09.08.2024 року між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, згідно якого позикодавець ОСОБА_1 передав, а позичальник ОСОБА_2 прийняв у позику грошові кошти в сумі 32 500,00 грн., які мав повернути не пізніше 09.12.2024 р.

Розпискою від 09.08.2024 р. відповідачем ОСОБА_2 підтверджено отримання коштів у сумі 32 500,00 грн. строком на шість місяців.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц).

Таким чином, сам факт підписання ОСОБА_2 договорів позик грошових коштів від 13.04.2024 року, від 08.05.2024 р. та від 09.08.2024 року за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовлених цим договором грошових коштів у розмірі 82 500 грн. 00 коп.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо.

Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Керуючись статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України, від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц).

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова 16 червня 2021 року по справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21).

За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, як факт укладання договорів позики грошей від 13.04.2024 року, від 08.05.2024 р. та від 09.08.2024 року, так і факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 82 500,00 грн.

Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення (повністю або частково) грошових коштів позивачу за договором позики відповідачем, як і не містять доказів того, що позивач відмовлявся від виконання позичальником своїх зобов`язань.

Що стосується позовних вимог у вигляді відсотків, то слід зазначити наступне.

За змістом статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За правилами статей 626 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1049ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).

Відсутність детального розрахунку не підтверджує правильності нарахування відсотків за кредитним договором, наявності у позичальника боргу у розмірі, заявленого до стягнення кредитодавцем. Надані позивачем документи лише констатують заборгованість у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Разом з тим, щодо розміру заявлених до стягнення з відповідача процентів суд зазначає, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливим є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

У наведених керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.

У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Суд вважає, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим встановлює розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 82 500 грн. 00 коп. Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає до стягнення на користь позивача становитиме 165 000,00 грн.

Що стосується позовних вимог у вигляді штрафу, то слід зазначити наступне.

За змістом ст. ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.. 549 ЦК України передбачено стягнення неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Договорами позик грошових коштів від 13.04.2024 року, від 08.05.2024 р. та від 09.08.2024 року було передбачено стягнення штрафу у розмірі 900000,00 грн.

При визначенні сум неустойки у вигляді штрафу як складової боргу, суд бере до уваги положення пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

У постанові Пленуму Верховного Суду від 07 лютого 2025 року № 6 зазначено, що тлумачення змісту пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець передбачив особливості регулювання наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Такі особливості виявляються: 1) в період існування особливих правових наслідків дія воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. До них належать договір позики, кредитний договір, у тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Вони полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошових зобов`язань за такими договорами, то вони підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, позовні вимоги про стягнення штрафу за прострочення виконання боржником свого зобов`язання заявлено за договорами позик грошових коштів від 13.04.2024 року, від 08.05.2024 р. та від 09.08.2024 року, тобто включають нарахування після 24 лютого 2022 року, що не ґрунтується на законі, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення, а тому позивачу в цій частині вимог відмовляє.

Що стосується позовних вимог у вигляді пені, то слід зазначити наступне.

За змістом ст. ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.. 549 ЦК України передбачено стягнення неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Так, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

У постанові Пленуму Верховного Суду від 07 лютого 2025 року № 6 зазначено, що тлумачення змісту пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець передбачив особливості регулювання наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Такі особливості виявляються: 1) в період існування особливих правових наслідків дія воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. До них належать договір позики, кредитний договір, у тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Вони полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошових зобов`язань за такими договорами, то вони підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, позовні вимоги про стягнення пені за прострочення виконання боржником свого зобов`язання заявлено за період з 13.10.2024 до 05.06.2025 р.р., тобто включають нарахування після 24 лютого 2022 року, що не ґрунтується на законі, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення, а тому позивачу в цій частині вимог відмовляє.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 1 196 866,89 грн., але після підрахунків всіх заявлених вимог було виявлено, що позивачем не правильно зроблено підрахунок, і сума, про яку позивачем зазначено у позові становить 1 229 366,89 грн.

Позивачем ОСОБА_1 проведено оплату судового збору в сумі 11 968,67 грн., що не відповідає сумі заявлених позовних вимог, а тому з позивача на користь держави підлягає стягнення судовий збір в сумі 325,00 грн.

Судом стягнуто 165 000,00 грн., тобто позовні вимоги задоволені на 13,42 % (1 229 366,89 х 100 : 165 000,00).

За таких підстав, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1649 грн. 81 коп. (13,42 % від задоволеної суми).

На підставі викладеного та керуючись Конституції України, ЦК України, ст. ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за борговою розпискою та річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) заборгованість по тілу позик згідно розписок від 13.04.2024 року, від 08.05.2024 року, від 09.08.2024 року у сумі - 82 500 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), заборгованість по відсоткам згідно розписок від 13.04.2024 року, від 08.05.2024 року, від 09.08.2024 року у сумі - 82 500 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), за сплачений судовий збір у розмірі 1649 грн. (одну тисячу шістсот сорок дев`ять) грн.. 81 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір в сумі 325 (триста двадцять п`ять) грн.. 00 коп.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення та подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст судового рішення складено 22.10.2025 р.

Суддя І.І. Шевченко