Провадження № 2/686/3361/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді Продана Б.Г., за участю секретаря судового засідання Боднар А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому цивільну справу №686/28205/23 за позовною заявою Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство оборони України

про виселення із самоправно зайнятого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2023 року позивач звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство оборони України, в якому просить визнати відповідачів такими, які самоправно зайняли жиле приміщення, усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та стягнути судові витрати.

В підтвердження позовних вимог пояснює, що на балансі КЕВ м. Хмельницький обліковується приміщення гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , власником якого є держава в особі Міністерства оборони України. До квітня 2022 року даний гуртожиток повністю утримувався Будинкоуправлінням №2, а після його ліквідації, функції щодо управління прийняв на себе КЕВ м. Хмельницький. Дане приміщення є службовим, ордер на вселення відповідачам не видавався, договір найму з відповідачами не укладався. ОСОБА_1 періодично проживає за даною адресою, проте ухиляється від сплати за комунальні послуги, йому було надіслано попередження щодо виселення в добровільному порядку, однак, відповіді від відповідача не надходило, у зв`язку із чим позивач звернувся із даним позовом.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали відзив на позов, проти позовних вимог заперечують, вказують, що позов є безпідставним, оскільки відповідачі проживають у зазначеному приміщенні з 2007 року, а тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому виселення з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Вказує, що не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення осіб, які працювали на підприємстві, що надало їм службове приміщення, не менш як 10 років.

Представником позивача надано відповідь на відзив в якому він просить не брати до уваги відзив відповідачів та задоволити позовні вимоги.

Від представника третьої особи, Міністерства оборони України, надійшли письмові пояснення, вказує, що позивачем до позовної заяви на підтвердження наявності відповідного права, додано свідоцтво на право власності. Квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами ЗС України, до яких відносяться в тому числі квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини), а Керівництво КЕВ повинно вживати всіх заходів з недопущення збитковості будинкоуправлінь, гуртожитків, готелів та зростання заборгованості мешканців житлового фонду. Обов`язок вносити відповідну плату мешканцями гуртожитків визначено нормативно-правовими актами, водночас до позову надано відповідні докази неналежного виконання відповідачами обов`язку сплати житлово-комунальних послуг та зростання зазначеної заборгованості, тоді як у КЕВ наявні обов`язки вживати заходів з недопущення збитковості гуртожитків та іншого закріпленого за ними житлового фонду. Відтак, зазначені у позові обставини підтверджені належними і допустимим доказами.

31.10.2023 року позовну заяву залишено без руху.

03.11.2023 року представником позивача на виконання ухвали подано заяву.

08.11.2023 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання.

20.12.2023 року справу призначено до слухання по суті.

13.05.2024 року залучено в якості третьої особи Міністерство оборони України.

12.11.2024 року позов залишено без розгляду у зв`язку із неявкою представника позивача.

26.02.2025 року постановою Хмельницького апеляційного суду, ухвалу від 12.11.2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Сторонами неодноразово заявлялись клопотання про відкладення слухання справи.

Представник позивача подала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, позов підтримує і просить його задоволити із наведених підстав.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, вкотре подав заяву про відкладення слухання справи на невизначений термін, у зв`язку із проходженням ним військової служби. Зважаючи на неподання відповідачем доказів неможливості явки до суду 16.10.2025 року, відсутність клопотання про зупинення провадження у справі, а також враховуючи положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України, згідно якої неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності учасника справи, який не з`явився на підставі поданих доказів.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені належним чином, у поданому відзиві просили відмовити у задоволенні позову.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступні обставини та правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що на балансі КЕВ м. Хмельницький обліковується приміщення гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , військове містечко № НОМЕР_1 , за генеральним планом будівлі №8, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, що підтверджується копією свідоцтва про право власності.

До квітня 2022 року даний гуртожиток повністю утримувався Будинкоуправлінням №2, після його ліквідації, функції щодо управління прийняв на себе КЕВ м. Хмельницький, що підтверджується актом прийому-передачі та наказом КЕВ м. Хмельницький №75 від 14.04.2022 року.

Вказане приміщення є службовим, ордер на вселення відповідачам не видавався, договір найму з відповідачами не укладався.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_1 періодично проживає за вказаною адресою, що підтверджується копією акту від 25.05.2023 року.

Відповідач ухиляється від сплати житлово-комунальних послуг, внаслідок чого рішенням в цивільній справі №686/26544/22, з ОСОБА_1 стягнуто суму боргу за комунальні послуги.

ОСОБА_1 надіслано попередження щодо виселення в добровільному порядку, однак, відповіді від відповідача не надходило.

Заняття даного приміщення відповідачами призводить до того, що позивач не може забезпечити житловою площею інших військовослужбовців ЗСУ, що проходять службу в Хмельницькому гарнізоні, у зв`язку із чим позивач звернувся із даним позовом.

Позовна заява Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство оборони України про виселення із самоправно зайнятого житлового приміщення, підлягає задоволенню.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі частини 1, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до Положення про КЕВ м. Хмельницький від 30.06.2021 року, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький є державною установою, створеною Міністерством оборони України.

Згідно ст. 14 ЗУ «Про збройні сили України» майно закріплене за військовими частинами, військовими закладами, установами та організаціями Збройних сил України - є державною власністю та належить їм на праві оперативного управління.

Згідно п. 4.2 ст. 4 Положення КЕВ м. Хмельницький від 30.06.2021 року, майно установи є державною власністю і закріплюється за нею на праві оперативного управління.

При реалізації свого права оперативного управління державним майном КЕВ м. Хмельницький відповідно до ч. 1 ст. 137 ГК України - володіє, користується та розпоряджається майном закріпленим за нею власником для здійснення функцій пов`язаних з обороною держави.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 04.12.2015 року власником майна являється держава в особі Міністерства оборони України, а згідно індивідуальної картки обліку будівлі, це майно перебуває на балансі в КЕВ м. Хмельницький.

Статтею 1 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних силах України» визначено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Відповідно до пунктів 14-16 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37, службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні.

Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація.

У рішенні зазначається, яку займає посаду або виконує роботу особа, якій надається службове жиле приміщення, склад її сім`ї, розмір приміщення, що надається, кількість кімнат у ньому та адреса.

Пунктами 21-22 Положення передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення.

Відповідачі не є військовослужбовцями або працівниками Збройних сил України, а тому ордер на жиле приміщення не видавався, договір найму не укладався, відтак, право на проживання в даному житловому приміщенні у відповідачів відсутнє.

Згідно статті 125 ЖК України, особи, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення

Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання І і II груп, осіб з інвалідністю І і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Відповідачі не підпадають під жодну із вищезазначених категорій осіб, яких не може бути виселено із житлового приміщення, яке є службовим та перебуває на балансі КЕВ м. Хмельницький.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

Частиною 3, статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Ч. 3, ст. 47 Конституції України, передбачено зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійсненні цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Так, заняття даного приміщення ОСОБА_1 та членами його сім`ї позбавляє можливості державу забезпечити житловою площею інших працівників (військовослужбовців ЗСУ, що проходять службу в Хмельницькому гарнізоні), які потребують поліпшення житлових умов, чим спричиняється шкода їх законним інтересам та правам, а також інтересам держави в частині можливості забезпечення останніх службовими житловими приміщеннями.

При цьому суд критично оцінює заперечення відповідачів в тій частині, що вони проживають у зазначеному приміщенні з 2007 року, а тому тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі (з посиланням на ст. 8 Конвенції), а тому виселення з відповідного житла є порушенням прав на повагу до житла.

Так, суд вважає такі заперечення відповідачів необґрунтованими та безпідставними, оскільки доказів правомірності їх вселення в спірне житлове приміщення ними не надано, тоді як відповідачами не було вчинено жодних дій щодо легалізації свого правового становища, а тому посилання на ст. 8 Конвенції в даному випадку є необґрунтованим.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, тоді як відповідачами не доведено правомірність їхнього проживання у спірному приміщенні, а заперечення щодо позову є не обгрунтованими.

Позивач як на підставу позову посилається на те, що самоправне зайняття даного приміщення ОСОБА_1 та членами його сім`ї позбавляє його як власника можливості користуватись та розпоряджатись вказаним майном, а державу можливості забезпечити житловою площею інших працівників, які потребують поліпшення житлових умов.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що права позивача в частині користування та розпорядження своїм майномдійсно були порушені відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , внаслідок неправомірного зайняття ними спірного житлового приміщення, а тому, порушене право позивача може бути відновлено шляхом задоволення позову.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, які самоправно зайняли жиле приміщення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів.

Також суд звертає увагу, що позивачем не конкретизовано позовні вимоги в частині зазначення адреси житлового приміщення, з якого підлягають виселенню відповідачі, тоді як відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В свою чергу ч.ч. 1,2, ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав фізичних та юридичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

З метою дотримання принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)), суд вважає за необхідне вказати адресу житлового приміщення, з якого підлягають виселенню відповідачі.

Так, спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Відтак, з метою ефективного захисту права позивача та процесуальної економії, в резолютивній частині необхідно зазначити адресу житлового приміщення, з якого підлягають виселенню відповідачі, а саме: АДРЕСА_1 .

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 5, 13, 76-81, 263; 264; 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що самоправно зайняли жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаного житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 894,66 грн. судового збору з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький, , м. Хмельницький, вул. Героїв АТО 3/1.

Відповідачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 .

Третя особа: Міністерство оборони України, , м. Київ, проспект Повітрофлотський 6.

Дата складання повного тексту рішення суду 27.10.2025 року.

Суддя