П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року м. Київ

Справа №752/13652/23

Провадження: № 22-ц/824/11001/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.

суддів Верланова С. М., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Шевчука Геннадія Михайловича в інтересах ОСОБА_1

на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т. М.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ТОВ «ФК «ЕЙС» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 15 березня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 261341142, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 13 200 грн., строком на 70 днів із сплатою 1,3 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом. У подальшому, від первісного кредитора право вимоги було передано ТОВ «Таліон Плюс», яке передало ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а останнє ТОВ «ФК «ЕЙС». ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» своє зобов`язання по видачі кредиту виконало шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача, однак, позичальник кредит не погашає, у зв`язку з чим ТОВ «ФК «ЕЙС» просило суд стягнути з ОСОБА_1 13 200 грн заборгованості за основною сумою боргу , 11 963 грн заборгованості за відсотками, а також понесені судові витрати.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року позов ТОВ «ФК «ЕЙС» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» 13 200 грн. заборгованості за основною сумою боргу, 11 963 грн заборгованості за відсотками, 2 684 грн сплаченого судового збору та 5 000 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Шевчук Г. М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процессуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутній підписаний сторонами договору Реєстр прав вимоги на підтвердження переходу права вимоги за кредитним договором №261341142 від 15.03.2020 року від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», у зв`язку з чим, позивачем не доведено набуття ним права вимоги за вказаним вище кредитним договором, укладеним між первісним кредитором та відповідачем, а надана позивачем копія витягу з Реєстру прав вимоги №98 від 08.09.2020 року не є належним та допустимим доказом, оскільки не замінює собою Реєстр прав вимоги та за змістом не відповідає додатку №1 до договору факторингу, та всупереч умовам п. п. 1.2, 2. 1 договору факторингу не містить підписів уповноважених осіб та печаток клієнта та фактора, а сформований та підписаний директором лише однієї сторонни - ТОВ «Таліон Плюс». Зазначені відомості не свідчать про перехід права вимоги за кредитним договором.

Крім вищенаведеного, наголошує й на тому, що право вимоги за вказаним кредитним договором не могло перейти від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу, строк дії якого закінчився 28.11.2019 року, тобто, ще до укладення між первісним кредитором та відповідачем кредитного договору.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «ЕЙС» - Поляков О. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими, зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, правильно трактував положення договору та дійшов вірного висновку, що передача права вимоги відбувається у момент підписання реєстру прав вимоги, який є невід`ємною частиною договору факторингу. Враховуючи викладене, позивач належним чином підтвердив факт переходу права вимоги, оскільки виконав умови договору факторингу та надав відповідні документи. Висновок відповідача про відсутність переходу права вимоги є необґрунтованим, оскільки ґрунтується на помилковому тлумаченні моменту виникнення права вимоги та його передачі за договором факторингу.

Зазначив, що сторонами належним чином визначено та узгоджено істотні умови правочину, що відповідає вимогам чинного законодавства щодо форми та змісту договору. На підтвердження правомірності набуття права вимоги, позивачем долучено до матеріалів справи реєстри прав вимоги до договорів факторингу, які містять вичерпну індивідуалізацію боржника та деталізацію заборгованості, а саме: загальну суму заборгованості з розмежуванням на заборгованість за основним зобов`язанням та відсотками. Відповідно до умов укладених договорів факторингу, момент переходу права вимоги від клієнта до фактора визначається датою підписання реєстру права вимоги, що є достатньою правовою підставою для такого переходу. Позивачем належним чином підтверджено перехід права вимоги шляхом надання відповідного реєстру до кожного укладеного договору факторингу. Крім того, до матеріалів справи долучено саме витяги до реєстрів, оскільки зазначені реєстри містять великий перелік боржників, персональні дні яких становлять конфіденційну інформацію і не можуть бути розголошені.

Крім того, зазначив, що за самим реєстром, складеним 08.09.2020 року на виконання умов договору факторингу, первісним кредитором передано дійсне право вимоги до відповідача за кредитним договором, яке існувало на момент такої передачі, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 березня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 261341142 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого первісний кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 13 200 грн строком на 70 днів зі сплатою 1,3 % від суми кредиту за кожен день користування (а. с. 57-60).

Отде, між сторонами було укладено договір приєднання у розумінні ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, зокрема, сплату відсотків, комісії та інших витрат, пов`язаних із користуванням грошовими коштами (а. с. 61).

ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» належним чином виконало свої зобов`язання та перерахувало відповідачу грошові кошти в сумі 13 200 грн (а. с. 63).

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, положеннями якого визначено умови та порядок переходу прав вимоги за кредитними договорами, укладеними між ТОВ «Манівео» та його боржниками (а. с. 96-102).

Відповідно до п.п. 1.2, 2.1 договору факторингу, права вимоги підлягають відступленню за відповідними кредитними договорами, що фіксуються у Реєстрах прав вимоги , додатках до договору.

Пунктом 4.1 передбачено, що право вимоги переходить у день підписання сторонами відповідного реєстру, що засвідчує факт передачі права вимоги в повному обсязі.

Пунктом 8.2 договору факторингу також визначено строк його дії, до 28 листопада 2019 року.

В подальшому, 5 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанси» було укладено договір факторингу № 05/0820-01, згідно з яким право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 261341142 від 15.03.2020 року було відступлено новому фактору, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 6 від 15.07.2021 (а. с. 107-112).

6 грудня 2021 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанси» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» укладено договір факторингу № 06/12/2021-01 (а. с. 116-121), відповідно до якого право грошової вимоги до відповідача було передано позивачу.

Відповідно до реєстру прав вимоги № 1 від 6 грудня 2021 року, до договору факторингу № 06/12/2021-01, до позивача перейшло право вимоги на суму 25 163 грн, з яких 13 200 грн, основна сума боргу, а 11 963 грн, сума відсотків (а. с. 65-67).

Отже, на думку позивача, підставою звернення до суду є порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором щодо повернення основної суми кредиту та сплати процентів. Водночас, на думку відповідача, правова підстава для набуття позивачем права вимоги є недостатньо підтвердженою, оскільки сам первісний договір факторингу, що започатковував ланцюг передачі прав вимоги, втратив чинність ще до укладення кредитного договору, що ставить під сумнів правомірність наступних відступлень прав вимоги, оскільки відсутнє належне підтвердження їх первісного набуття.

Задовольняючи позов ТОВ «ФК «ЕЙС» суд першої інстанції виходив з того, що первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачу споживчий кредит, який він не повернув, у зв`язку з чим, позивач, ТОВ «ФК «ЕЙС» до якого перейшло право вимоги за кредитним договором, укладеним між первісним кредитором і відповідачем, має право на стягнення з відповідача зазначених коштів в судовому порядку.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. ст. 3, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Згідно ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст. ст. 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Як убачається з матеріалів справи, 15 березня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 261341142 в електронній формі з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого первісний кредитор надав відповідачу тимчасово платне користування грошовими коштами в сумі 13 200 грн строком на 70 днів зі сплатою 1,3 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (а. с. 57-60). Позивачем в суді першій інстанції надано докази переказу відповідної суми коштів на рахунок відповідача (а. с. 63), а також розрахунок заборгованості, що випливає з умов кредитного договору (а. с. 65-67).

Водночас, позивач посилався на те, що перехід права вимоги за цим кредитним договором відбувся на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», у якому, за твердженням позивача, визначено умови та момент переходу прав вимоги за кредитними договорами, зокрема й за кредитним договором № 261341142.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими доводами позивача, ураховуючи таке.

Так, відповідно до ч.?1 ст.?509 ЦК?України зобов`язанням є правовідношення, за яким одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.?1 ст.?510?ЦК?України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п.?1 ч.?1 ст.?512?ЦК?України).

Водночас, законодавством встановлено, що кредитор не може бути замінений, якщо це передбачено договором або законом (ч.?3 ст.?512?ЦК?України).

До договору купівлі?продажу може бути предметом право вимоги, якщо воно не має особистого характеру, і до такого договору застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.?3 ст.?656?ЦК?України).

За ст.?514?ЦК?України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу, якщо інше не передбачене договором або законом.

Частиною?1 ст.?1077?ЦК?України встановлено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Зі змінами, запровадженими з 15.12.2017?року до Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК?України), законодавцем чітко визначено роль суду в позовному провадженні як нейтрального арбітра, що оцінює докази і доводи сторін та не діє в інтересах будь?якої зі сторін, керуючись основними засадами цивільного судочинства. Серед цих засад - верховенство права; повага до честі і гідності; рівність усіх учасників процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат на користь тієї сторони, на користь якої ухвалено рішення (п.?1,?2,?4,?5,?6,?12 ч.?3 ст.?2 ЦПК?України).

Зі змісту ст.?10-13 ЦПК?України суд при вирішенні цивільного спору керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору, ціну позову, складність справи, її значення для сторін, час, необхідний для розгляду справи, покладення на сторони обов`язку доведення обставин, які мають значення для справи, та ризик наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій, з урахуванням меж заявлених вимог, заперечень та обсягу поданих доказів.

Як убачається зі змісту договору факторингу №?28/1118?01 від 28.11.2018 року, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», відповідно до п.?1.3 договору під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, включно з правами грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому.

Розділ?2 зазначеного договору регламентує порядок відступлення права вимоги.

Згідно з п.?2.1 клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор - прийняти їх та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах договору.

Згідно з п.?4.1 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимоги, за формою, встановленою у додатку №?1.

Підписання реєстру прав вимоги стороними засвідчує передачу права вимоги до боржників у повному обсязі.

Тобто, саме підписанням такого реєстру сторони підтверджують передачу прав вимоги до боржників.

Дійсно, надана копія договору факторингу містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта до фактора.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що перехід права вимоги за кредитним договором №?261341142 від 15.03.2020 року від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» заявлено на підставі договору факторингу №?28/1118?01 від 28.11.2018 року, строк дії якого закінчився 28.11.2019 року. Наведене свідчить про те, що на момент укладення спірного кредитного договору (15.03.2020) цей правочин втратив чинність, а отже, не міг слугувати правовою підставою для подальшого відступлення права вимоги, якщо лише не був поновлений або пролонгований відповідною додатковою угодою сторін.

У зв`язку з наведеним, хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 року у справі № 914/868/17).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Водночас, позивачем не надано жодних доказів укладення додаткових угод чи інших документів, які б підтверджували продовження строку дії договору факторингу або його поновлення в інший спосіб, передбачений законодавством. При цьому, аналіз судової практики, на яку посилається сам позивач, свідчить про те, що в аналогічних справах, де йдеться про передачу прав вимоги за межами первісного строку дії договору факторингу, обов`язково долучаються додаткові угоди про продовження дії такого договору або про укладення нового. Однак, у даній справі таких документів позивачем не надано, як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного перегляду справи.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що спірний кредитний договір укладено вже після закінчення строку дії договору факторингу, а доказів його продовження чи поновлення матеріали справи не містять, колегія суддів не має підстав вважати, що ТОВ «Таліон Плюс» набуло право вимоги за кредитним договором №?261341142 на законних підставах, оскільки правове підґрунття для переходу права вимоги залишається недоведеним позивачем.

Проте, суд першої інстанції наведеного не врахував, не дослідив належним чином матеріали справи, не перевірив дійсність правовідносин між сторонами та, як наслідок, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

За таких підстав, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги в цій частині, що витяг з реєстру боржників не може вважатися належним та допустимим доказом, з огляду на таке.

З матеріалів справи убачається, що зазначений витяг сформований у порядку, визначеному умовами договору, містить необхідну інформацію щодо відступлення права вимоги за відповідними кредитними договорами, а також підписаний кваліфікованим електронним підписом уповноваженої особи, директора ТОВ «Таліон Плюс».

Згідно з положеннями Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ, підписаний кваліфікованим електронним підписом, має таку саму юридичну силу, як і документ у паперовій формі з власноручним підписом. Отже, відсутність паперового варіанта, підписаного обома сторонами, не впливає на допустимість витягу як доказу, а відтак, доводи відповідача в цій частині є помилковими.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 06 листопада 2023року та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , з ТОВ «ЕЙС» слід стягнути витрати по сплаті судового збору за подання відповідачем апеляційної скарги у розмірі 4026 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Шевчука Геннадія Михайловича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 06 листопада 2023року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (02090 м. Київ, Харківське шосе, 19, офіс 2005, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: С. М. Верланов

В.А. Нежура