ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3041/24 Номер провадження 22-ц/814/3414/25Головуючий у 1-й інстанції МАХАНЬКОВ О. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

учасники справи:

представник відповідача адвокат Габель О.П.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2025 року, ухвалене суддею Маханьковим О. В., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом представника ОСОБА_2 адвоката Мєдвєдєва Володимира Володимировича до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кременчуцький міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Суми, про оспорювання батьківства, -

В С Т А Н О В И В:

06.06.2024 представник ОСОБА_2 адвокат адвокат Мєдвєдєв В.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, в якому просив суд позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати покласти на відповідача (т.1 а.с. 1-7).

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.09.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавський області був зареєстрований шлюб за актовим записом №1073. З 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента №64/2022 введено воєнний стан, який діє і на час подання даного позову. Позивач деякий час під час військової агресії проживала у м. Кременчук, почались великі обстріли всієї території України та м. Кременчук, зокрема, що є загальновідомим фактом. У зв`язку з вищезазначеним, турбуючись про своє життя, позивач змушена була, як і багато інших громадян України, виїхати за кордон, а саме до Польщі. З 07.03.2022 ОСОБА_2 знаходиться в Польщі. Останні роки позивач та відповідач мали дуже важкі та напружені стосунки, але позивач намагалася зберегти подружні відносини, спочатку разом жили у Польщі, оскільки соціального житла не було, подружжя разом знімало квартиру, що підтверджується тимчасовим договором оренди від 28.02.2023, який був укладений ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_1 у Польщі. Позивач намагалася зберегти сім`ю шляхом народження спільної дитини, але факт вагітності позивача та можливість стати батьком зовсім не порадував відповідача. Через деякий час спільного проживання у Польщі відповідач вирішив повернутися до України, але позивач не мала змоги повернутись з відповідачем в Україну, оскільки коли дізналася, що вагітна, турбувалася за своє життя і за життя майбутньої дитини. Відповідач залишив позивача саму вагітну, не залишивши жодних коштів, хоча знав, що вона вагітна, не має роботи, змушена сплачувати за орендоване ними житло щомісяця. Причиною від`їзду відповідача став той факт, як він зазначив «що він не потягне її з дитиною ні морально, ні фінансово». Він став уникати позивача, сім`я розпалася і вони фактично припинили ведення спільного господарства та сумісне проживання. У зв`язку з тим, що відповідач припинив з позивачем будь-яке спілкування, а також неможливості продовження відносин на відстані, позивач звернулась до суду щодо розірвання шлюбу. Факт вагітності позивача та перспектива стати батьком настільки не порадували відповідача, що він навіть не хотів приймати участь у судових засіданнях про розірвання шлюбу. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.10.2023 у справі №524/5051/23 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Вже після розірвання шлюбу у позивача ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . Під час складання документів у Польщі, не можна було не зазначати батька дитини. Більше того, вимагалася офіційна згода батька щодо визнання дитини. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл про визнання своєї власної дитини. З моменту народження дитини відповідач уникає виконання своїх батьківських обов`язків. Фактично він лише номінально є батьком дитини. У цей складний час позивач немає ніякого зв`язку з відповідачем, що не дає можливості належним чином оформлювати документи в інтересах дитини, наприклад, здійснити реєстрацію місця проживання, переїзд в іншу країну за умови отримання візи, лікування та багато інших питань, які виникають щодо дитини. Батько дитини - ОСОБА_1 неодноразово відмовлявся від визнання власного сина, що підтверджується смс повідомленнями, але для того, щоб у його сина документи були належним чином оформлені, зрештою погодився і позивач змогла отримати свідоцтво про народження. Позивач з моменту народження свого сина і по теперішній час постійно проживає з ним та повністю здійснює його виховання, повне матеріальне забезпечення, оплату необхідного лікування та інші батьківські обов`язки. Відповідач з початку народження дитини жодного разу не поцікавився життям дитини, не приймав участь у його вихованні, не бачився з ним, навіть не намагався побачитися, не телефонував, не надавав і не намагається надати ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини. Позивач неодноразово намагалася залучити відповідача до участі у житті спільної дитини, але відповідач відмовляється від участі у житті дитини. Більше того, відповідач вважає, що ОСОБА_3 не є його біологічним сином. Це підтверджується скриншотами переписки позивача та відповідача. Отже, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям сина та життям його матері. Проживання у різних країнах - позивача з дитиною у Польщі та відповідача в Україні не є у даному випадку об`єктивною причиною чи перешкодою, у зв`язку з якою відповідач не спілкується з дитиною та не утримує її. Як вже зазначалося, відповідач знятий з військового обліку та має можливість вільно перетинати кордон. Відповідач має можливість бачитися із дитиною, йому відоме її місце проживання, він приїжджав у Польщу і йому не чинилися жодні перешкоди у побаченнях і спілкуванні, але бачити дитину не захотів. Він мав можливість переконатися, що у його дитини є гідні життєві умови та вона є доглянутою. Докази того, що відповідач приїздив у Польщу, містяться в смс-повідомленнях. Також доказом перетину державного кордону може слугувати інформація, яка може бути надана Державною прикордонною службою. Вищевказані факти, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, але позивач повинна узгоджувати з ним як з батьком дитини усі питання стосовно виховання та розвитку дитини, наприклад щодо проживання дитини, місця реєстрації, лікування тощо. У той же час, позбавлення батьківських прав відповідача надає можливість позивачу в інтересах дитини без згоди батька вирішувати усі питання щодо повноцінного розвитку, виховання та піклування про дитину.

24.06.2024 до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства, в якій просив суд виключити відомості про ОСОБА_1 , громадянина України, як батька дитини, з актового запису про народження ОСОБА_3 , складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Варшави, означення акту 1465011/00/AU/2024/512996 від 12.02.2024; судові витрати покласти на відповідача (т.1 а.с. 52-58).

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 07.09.2018 ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_1 . Через повномасштабне вторгнення російської федерації ОСОБА_2 , переживаючи за власне життя, у березні 2022 виїхала до Республіки Польща. ОСОБА_1 залишився в Україні, зважаючи на свій обов`язок наявними силами та засобами здійснювати захист батьківщини в умовах повномасштабного вторгнення російської федерації. Проживаючи на відстані один від одного, стосунки почали змінюватися в гіршу сторону. З метою збереження сім`ї, зважаючи на небажання ОСОБА_2 повертатися в Україну (з її слів), через страх за власне життя та те, що в Україні їй стало тісно, ОСОБА_1 звільнився з роботи та 20.02.2023 приїхав до відповідача у Республіку Польща. 20.02.2023, в день приїзду до відповідача, ОСОБА_1 дізнався (побачив переписку), що ОСОБА_2 зраджує з іншим мужчиною на ім`я ОСОБА_6 . ОСОБА_2 , переконавши позивача у помилковості висновків, зроблених на підставі побаченої переписки, а саме, що це не зрада, а випадковість, переконала в бажанні далі жити подружнім життям. Протягом наступних трьох місяців здійснював дії з налагодження та облаштування спільного життя в чужій країні, в тому числі, фінансового забезпечення родини. Орієнтовно у червні довідався, що ОСОБА_2 , всупереч раніше наданих запевнень, має стійкі стосунки з Рафалом, їх не припиняла, періодично у нього ночувала. 09.07.2023 ОСОБА_1 прослідкував за відповідачем та на власні очі переконався в тому, що ОСОБА_2 має стосунки з ОСОБА_6 . Маючи достовірні докази зради, враховуючи небажання ОСОБА_2 зберігати сім`ю шляхом розірвання стосунків з іншим чоловіком, відсутність інших підстав для перебування у Республіці Польща, ОСОБА_1 виїхав до України, де почав відновлювати своє життя. Як встановив ОСОБА_1 , подружня зрада тривала, щонайменше, весь час його перебування в Республіці Польща, а саме з лютого 2023 по липень 2023; після липня 2023 йому достеменно не відомо. У 2023 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , про розірвання шлюбу. 25.10.2023 у справі №524/5051/23 ухвалено судове рішення про розірвання шлюбу між сторонами. На рахунок вагітності, ОСОБА_2 повідомляла, що дитина не є ОСОБА_1 , а з огляду на ситуацію, то підстав сумніватися він не мав. У грудні 2023 ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з проханням надати нотаріально засвідчену заяву з наданням дозволу їй самостійно внести запис про батька дитини та відмову від батьківства. Проект заяви ОСОБА_2 надала шлюхом направлення фотографії в месенджері «Телеграм» та надання контактів її адвоката. 19.12.2023 була складена та нотаріально посвідчена заява про надання ОСОБА_2 права на самостійне внесення до свідоцтва про народження дитини запису про батька. Дана заява передана ОСОБА_2 . Складаючи та передаючи заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був певен, що ця заява необхідна для запису про батьківства Рафаля. Заяви про відмову від батьківства не складав. Заява про надання дозволу на внесення ОСОБА_1 , як батька дитини до свідоцтва про народження, ним не складалася. 18.04.2024, через майже три місяці після пологів, ОСОБА_2 написала позивачу повідомлення в месенджері «Телеграм» про народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 та те, що вважає його батьком даної дитини. Під час телефонних розмов та спроб з`ясувати, хто ж є біологічним батьком дитини, ОСОБА_2 відповіді на питання: хто батько дитини, не надавала та не підтверджувала біологічне батьківство ОСОБА_1 . ОСОБА_2 під час телефонних розмов, що мали місце з 18.04.2024 і до сьогодні, не погоджується на проведення генетично-молекулярного дослідження на предмет підтвердження чи спростування батьківства позивача, незважаючи на його пропозиції зробити це на прийнятних для відповідача умовах. Зважаючи на поведінку ОСОБА_2 у вигляді тривалої подружньої зради, відсутність розкаяння в такій поведінці та ініціювання нею розлучення, подання позовної заяви про розірвання шлюбу з прихованням від суду факту вагітності, уникнення розмов про походження дитини та не надання відповіді на питання про батька дитини, небажання та уникнення проведення генетично-молекулярного дослідження на предмет підтвердження чи спростування батьківства позивача, ОСОБА_1 має достатні та обгрунтовані підстави вважати, що батьком дитини є інша особа. Подаючи даний позов, ОСОБА_1 враховує, у першу чергу, інтереси дитини, яка має право знати хто її біологічний батько, право знати та спілкуватися із своїм батьком та мати з ним зв`язок. Несправедливо позбавляти дитину права знати свого білогічного батька, мати з ним зв`язок та сімейні відносини, так само, як і несправедливо змушувати її вважати батьком особу, яка такою не є, позбавляти права дитини знати своє походження та коріння.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог за первісним позовом представника позивача адвоката Мєдвєдєва Володимира Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кременчуцький міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Суми, про оспорювання батьківства - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку з тим, що проведення судової молекулярно-генетичної експертизи та саме експертний висновок є належним доказом у справі і підставою для виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини та позбавлення батьківських прав, тому суд першої інстанції у задоволенні даного позову відмовляє, у зв`язку з недоведеністю позивачем і відповідачем заведених вимог через відсутність доказів на підтвердження або оспорення кровного споріднення, що має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ. Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до переконання, що заявлені вимоги за первісним позовом та за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, щосуд першої інстанції у порушення принципу законності та справедливості, рівності сторін перед законом та судом, норм ЦПК України, поклав на ОСОБА_1 надмірний тягар відповідальності шляхом застосування саме до нього негативних наслідків неприбуття ОСОБА_2 з дитиною до експертної установи, в умовах ненадання належної оцінки доказів, що містяться в матеріалах справи. Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 не заперечувала проти проведення експертизи; судом першої інстанцій роз`яснено сторонам процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, в тому числі наслідки ухилення від подання експерту необхідних документів, матеріалів, або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо; судом першої інстанції вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача разом із дитиною у її проведенні; ОСОБА_2 та її представник були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення експертного дослідження; ОСОБА_2 разом з дитиною не прибула до експертної установи для забору зразків; належні та допустимі докази неможливості прибуття ОСОБА_2 разом з дитиною для проведення експертного дослідження до визначеної судом експертної установи у м. Києві - відсутні; ОСОБА_2 не скористалась своїм правом самостійно довести суду наявність кровного споріднення між відповідачем та дитиною шляхом надання суду відповідної експертизи ДНК. Крім того, доказами, що містяться у матеріалах справи та яким суд першої інстанції належної оцінки не надав, підтверджується законність вимог зустрічної позовної заяви та недоведеність факту батьківства ОСОБА_1 , а саме, сторонами визнано та не заперечувалося, що з березня 2022 шлюбні відносини, в тому числі спільне проживання між сторонами припинено; матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечено факт не проживання спільно з березня 2022 та виїзд ОСОБА_2 до Республіки Польща; матеріалами справи підтверджено та ОСОБА_2 не спростовано, що з березня 2022 остання розпочала відносини з ознаками, притаманними шлюбним з іншим чоловіком ОСОБА_6 ; матеріалами справи підтверджено, що спільних дітей від шлюбу сторони не мають, вагітності також, а саме підтверджено особисто ОСОБА_2 у тексті позовної заяви до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, поданої до Автозаводського районного суду м. Кременчука, де зазначено, що з 2022 шлюбні відносини фактично припинені, ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено, сторони спільних дітей не мають, заяви про вагітність відсутні; підтверджено рішенням у справі №524/5051/23 від 25.10.2023 за позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу яким, встановлено, що від шлюбу сторони дітей не мають; підтверджено особисто ОСОБА_2 у повідомленнях у «Телеграм», з якого вбачається, що у грудні 2022 ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з проханням надати нотаріально посвідчену заяву наступного змісту: Я не заперечую про внесення відомостей про батька у свідоцтві про народження, що я не є батько. Так як шлюбні відносини були припинені ще в березні 2022, а шлюб розірваний .... Дата»; матеріалами справи підтверджено та ОСОБА_2 не спростовано, що ОСОБА_1 не надавав згоди на внесення себе (відомостей про себе) як про батька дитини, а запис про батька здійснено на підставі одноосібної заяви матері; матеріалами справи підтверджено та ОСОБА_4 не спростовано, що заяв про батьківство ОСОБА_1 вона до 18.04.2024 не робила, стверджувала, що спільних дітей з ОСОБА_1 не мала, а вагітна була від іншого чоловіка; протягом усього часу розгляду справи ОСОБА_2 вчиняла дії/заходи, спрямовані на уникнення та не проведення генетично-молекулярної експертизи, а саме безпідставне оскарження законної та обґрунтованої ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.10.2024, якою клопотання відповідача ОСОБА_1 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи було задоволено, адже під час розгляду даного клопотання ОСОБА_2 , в особі представника, не заперечувала проти проведення експертизи. Безпідставно та свідомо у порушення закону, розуміючі наслідки своїх дій (судом було роз`яснено наслідки неприбуття до експерта), не виконала судового рішення, що набрало законної сили. 16.05.2025 ОСОБА_2 разом з дитиною для відбору зразків крові не з`явилася. ОСОБА_2 вжив усіх належних та допустимих заходів для встановлення істини у справі: подав клопотання про проведення судової молекулярно-генетичної експертизи з проханням покласти витрати за її проведення саме на нього; 16.05.2025 ОСОБА_1 з`явився для відбору зразка крові. Нез`явлення ОСОБА_2 разом із дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи, в умовах розуміння наслідків такого неприбуття, свідчить про її усвідомлене небажання отримати точні та достовірні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача за зустрічним позовом про оспорювання батьківства. ОСОБА_2 та її представник не надали доказів поважності причин неявки до експертної установи для забору відповідних зразків. Саме вищезазначені дії та бездіяльність відповідача за зустрічним позовом, призвели до неможливості проведення експертизи, єдино можливого способу встановити кровну спорідненість. Враховуючи докази, поведінку ОСОБА_2 , значення, яке даний факт має для ОСОБА_1 та його наслідки, Крюківський районний суд міста Кременчука, з метою дотримання принципів законності та рівності сторін перед законом та судом, мав застосувати приписи ст. 109 ЦПК України та визнати факт відсутності кровного споріднення між ОСОБА_1 та дитиною.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Таким чином, предметом апеляційного оскарження є законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства.

У судове засідання апеляційного суду 22.10.2025 не з`явилися інші учасники процесу, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 16.10.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.3 а.с. 25-29), які були доставлені до електронних кабінетів. Згідно трекінгу Укрпошти рекомендоване повідомлення - судова повістка на ім`я позивачаОСОБА_2 повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням про дату, час і місце судового засідання. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 29.07.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 22.10.2025 о 10-00 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. 09.10.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов лист Кременчуцького міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Суми, в якому просили суд розглянути справу без їх участі. 14.10.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно акту народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану столичного міста Варшави, означення акту: 1465011/00/АU/2024/512996, дитина ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Варшава Польща, батьком є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати є ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с. 13).

Згідно довідки №6137/КВ/19-631/Н про реєстрацію особи громадянином України, видана Посольство України в Республіці Польща, видана ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю Республіки Польща, про те що згідно рішенням Посольства України в Республіці Польща він набув громадянства України на підставі ч.1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» (т.1 а.с. 23).

Відповідно до заяви від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач надає згоду на внесення до свідоцтва про народження дитини, колишньої дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запису про батька, так як шлюбні відносини між нами припинені ще у березні 2022, а шлюб розірваний 25.11.2023, зареєстровано в реєстрі №1403, посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцьким нотаріальним округом Полтавської області Піцулом Валерієм Юрійовичем (т.1 а.с. 24).

З 07.03.2022 ОСОБА_2 знаходиться в Польщі, що підтверджується візою, проставленою у закордонному паспорті (т.1 а.с. 19).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.10.2024 клопотання ОСОБА_1 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи задоволено. Призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: 1) Чи є кровне споріднення між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.с. 3-6).

19.05.2025 на адресу суду надійшов лист від ДСУ «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» відділення судово-медичної генетичної ідентифікації про те, що виконати ухвалу неможливо тому, що 16.05.2025 ОСОБА_1 з`явився для відбору зразка крові, ОСОБА_2 разом з дитиною для відбору зразків крові не з`явилася (т.2 а.с. 213).

Суд першої інстанції звернув увагу на ту обставину, що позивач ОСОБА_2 не скористалася своїм правом самостійно довести суду наявність кровного споріднення між відповідачем та дитиною шляхом надання суду відповідної експертизи ДНК.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Так, ст. 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст. ст. 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої ст. 123 цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

Пунктами 2.13,2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12.01.2011 №96/5 встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, яка записана батьком, і дитиною. У разі доведення цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що предметом доказування у справах про оспорювання батьківства відповідно до ст. 136 СК України є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведення цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК, шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини).

Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Особа, яка в момент реєстрації її батьком дитини знала, що не є таким, а також особа, котра дала згоду на штучне запліднення своєї дружини, не мають права оспорювати батьківство.

Для встановлення чи оспорювання батьківства проводиться експертиза ДНК.

Експертиза ДНК або молекулярно-генетична експертиза призначається з метою формування належної, допустимої та достатньої за стандартом доказування «поза розумним сумнівом» доказової бази.

Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (при наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. В результаті проведення ДНК-аналізу на предмет встановлення батьківства ймовірність похибки позитивного висновку становить 0,000001%. Негативний факт батьківства встановлюється із 100% ймовірністю.

Верховний Суд у постановах від 23.10.2019 у справі №382/2559/15-ц та від 19.09.2018 у справі №761/10732/16-ц дійшов висновку про те, що тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999%). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти російської федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Апеляційний суд у складі колегії суддів, з огляду на предмет апеляційного оскарження, погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Предметом зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства є виключення відомостей про ОСОБА_1 , громадянина України, як батька дитини, з актового запису про народження ОСОБА_3 , складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Варшави, означення акту 1465011/00/AU/2024/512996 від 12.02.2024.

Розглядаючи зустрічний позов, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення в цій частині вимог, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У частинах першій та третій статті 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей122,124,126і127цьогоКодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини другої статті 136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Передумовою звернення до суду в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 у справі №591/6441/14-ц зазначено, що доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. Судово-генетична та судово-імунологічна експертизи у цій справі не проведені, проте, встановлено з підтвердженням належними і допустимими доказами походження ОСОБА_7 від позивача: сумісне проживання відповідача разом із позивачем без реєстрації шлюбу до і на момент народження дитини у квартирі батьків позивача, визнання позивачем дитини своєю.

Європейський суд з прав людини вказав, що питання полягає не в діях держави, а в стверджуваній неналежності захисту національними судами приватного життя заявника у спорі між приватними сторонами. У справах такого типу має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами. До того ж усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення. Стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини. Суд встановлював порушення статті 8 Конвенції, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи. На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (M. T. v. UKRAINE, №950/17, § 23 - 24, ЄСПЛ, від 19.03.2019).

Європейський суд з прав людини зауважив, що в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, №3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07.05.2009).

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.10.2019 у справі №149/2562/18 (провадження №61-12881св19) вказано, що відповідно до статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Доводити відсутність кровного споріднення з дитиною можливо будь-якими допустимими доказами, у тому числі висновками судово-медичної, біологічної чи генетичної експертиз, при цьому для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції і погоджуючись із його висновком про відмову в задоволенні позовних вимог, залишив поза увагою те, що між сторонами існує спір щодо оспорювання батьківства, а тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження, або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти російської федерації №3451/05, § 34, від 07.05.2009). Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на положення статті 109 ЦПК України, згідно з якою у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2023 у справі №180/568/19, зазначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Тому, обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_2 ухилилася від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі, оскільки нез`явлення відповідача жодного разу разом із дитиною до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про її небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про встановлення батьківства.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07.09.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 25.10.2023 розірвано за позовом ОСОБА_2 . З мотивувальної частини рішення суду вбачається, що сторони дітей не мають (т.1 а.с. 11-12).

Крім того, колегія суддів зазначає, що рішенням суду від 25.10.2023 не встановлено час припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин саме у березні 2022, а тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно акту народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану столичного міста Варшави, означення акту: 1465011/00/АU/2024/512996, дитина ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Варшава Польща, батьком є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати є ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 (т.1 а.с. 13).

Згідно довідки №6137/КВ/19-631/Н про реєстрацію особи громадянином України, видана Посольство України в Республіці Польща, видана ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю Республіки Польща, про те що згідно рішенням Посольства України в Республіці Польща він набув громадянства України на підставі ч.1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» (т.1 а.с. 23).

Згідно заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній надав «згоду на внесення до свідоцтва про народження дитини, колишньої дружини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запису про батька, так як шлюбні відносини між нами припинені ще у березні 2022, а шлюб розірваний 25.11.2023». Заява ОСОБА_1 прочитана, її зміст, значення та правові наслідки йому зрозумілі. Заяву подано 19.12.2023 та зареєстровано в реєстрі №1403, посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцьким нотаріальним округом Полтавської області Піцулом Валерієм Юрійовичем (т.1 а.с. 24).

З 07.03.2022 ОСОБА_2 знаходиться в Польщі, що підтверджується візою, проставленою у її закордонному паспорті (т.1 а.с. 19).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.10.2024 клопотання ОСОБА_1 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи було задоволено. Призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: 1) Чи є кровне споріднення між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.с. 3-6).

19.05.2025 на адресу суду першої інстанції надійшов лист з відділення судово-медичної генетичної ідентифікації ДСУ «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» про те, що виконати ухвалу суду від 15.10.2024 неможливо тому, що 16.05.2025 ОСОБА_1 з`явився для відбору зразка крові, ОСОБА_2 разом з дитиною для відбору зразків крові не з`явилася (т.2 а.с. 213).

Також, суд першої інстанції зауважив, що позивач ОСОБА_2 не скористалася своїм правом самостійно довести суду наявність кровного споріднення між відповідачем та дитиною шляхом надання суду відповідної експертизи ДНК.

Колегія суддів апеляційного суду в цій частині висновку суду першої інстанції не зовсім з ним погоджується, оскільки у даному випадку батьківство ОСОБА_1 відносно дитини підтверджується свідоцтвом про народження дитини, в якому ОСОБА_1 вказаний батьком, тому відсутні підстави доводити цю обставину шляхом проведення самостійного дослідження позивачем ОСОБА_2 . А оскільки відповідачем ОСОБА_1 оспорено батьківство, то належні та допустимі докази в цій частині повинен надати суду саме він, а суд повинен оцінити дії відповідача при проведенні експертизи.

Згідно ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.

Виходячи з того, що шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду від 15.10.2023, тобто 15.10.2023 шлюб між сторонами припинено, а дитина ОСОБА_14 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до спливу десяти місяців після припинення шлюбу, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 122 СК України дитина походить від подружжя.

По справі вбачається, що відповідачемОСОБА_1 визнається факт подачі ним заяви від 19.12.2023, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцьким нотаріальним округом Полтавської області Піцулом В.Ю., зареєстрованої в реєстрі №1403, згідно якої ОСОБА_1 «надав свою згоду на внесення до свідоцтва про народження дитини, колишньої дружини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запису про батька, так як шлюбні відносини між нами припинені ще у березні 2022, а шлюб розірваний 25.11.2023. Заява ОСОБА_1 була прочитана, її зміст, значення та правові наслідки йому зрозумілі (т.1 а.с. 24).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що ця заяваОСОБА_1 не вказує на його згоду на внесення до свідоцтва про народження дитини запису про батька відносно іншого чоловіка як батька дитини (не йдеться про іншу особу чоловіка), тому за своїм змістом ця заява розцінюється як особиста згодаОСОБА_1 на внесення до свідоцтва про народження дитини запису про її батька саме ОСОБА_1 . Для іншого тлумачення цієї заяви відсутні підстави.

Таким чином вбачається, що ця заява поданаОСОБА_1 (19.12.2023) більше ніж за місяць до народження дитини, що вказує на добровільність дій та стійке волевиявлення ОСОБА_1 про його визнання батьківства ще задовго до народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). На час реєстрації народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідач ОСОБА_1 не відкликав цю заяву, не заявив про її недійсність тощо, тобто станом на 12.02.2024 заява ОСОБА_1 від 19.12.2023 про надання згоди на внесення до свідоцтва про народження дитини колишньої дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо запису про батька відносно нього була і є чинною.

З викладеного слідує, що на час подачіОСОБА_1 вказаної заяви про визначення походження дитини, народженої після припинення шлюбу, батьком якої був записаний саме ОСОБА_1 , то останній повинен був розуміти наслідки цієї дії, а саме те, що за змістом заяви відсутня його згода на запис про батька дитини щодо іншої особи чоловіка, а саме ним надається згода на такий запис відносно нього як батька, що шлюб між ним та ОСОБА_2 припинено рішенням суду від 15.10.2023, що народження дитина відбудеться після припинення шлюбу, що шляхом подачі заяви до народження дитини від 19.12.2023 він визнає факт свого батьківства відносно цієї дитини.

В іншому випадку, ОСОБА_1 міг заперечити своє батьківство, наполягати на проведенні генетичної експертизи, не подавати нотаріально посвідчену заяву, з урахуванням тих обставин, на які він посилається у зустрічній позовній заяві, а саме щодо зради позивача тощо.

Щодо призначення та проведення у справі експертизи.

24.06.2024 відповідач ОСОБА_1 надав суду першої інстанції клопотання про призначення у справі молекулярно-генетичної експертизи, на вирішення якої поставити питання, чи є він біологічним батьком дитини ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 48-51), та подав зустрічну позовну заяву про оспорювання батьківства (т.1 а.с. 52-58).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 10.09.2024 зустрічна позовна заява була прийнята до розгляду, вимоги первісного позову об`єднані в одне провадження із зустрічними позовними вимогами, закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду на 30.09.2024 (т.1 а.с. 217-219).

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.10.2024 (тобто після закриття підготовчого провадження та з порушенням процесуального порядку щодо надання, витребування доказів у справі, без поновлення підготовчого провадження) клопотання ОСОБА_1 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи було задоволено. Призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: 1) Чи є кровне споріднення між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.с. 3-6).

07.11.2024 до Крюківського районного суду м. Кременчука надійшло повідомлення від Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи про забезпечення явки сторін разом з дитиною для відбору зразків крові, який відбудеться 29.11.2024 о 10-30 год у приміщенні відділення судово-медичної генетичної ідентифікацї, явка вказаних осіб повинна бути обов`язково одночасною (т.2 а.с. 33).

Згідно матеріалів справи, з 19.11.2024 по 11.02.2025 дана справа перебувала у провадженні Полтавського апеляційного суду за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Мєдвєдєва В.В. на ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.10.2024 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи (т.12 а.с. 64-136), яка залишена апеляційним судом без змін.

03.12.2024 до Крюківського районного суду м. Кременчука електронною поштою надійшло повідомлення від Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» про неможливість проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації згідно ухвали суду від 15.10.2024 тому, що 29.11.2024 вказані особи на відбір зразків крові не з`явилися, тому змушені повернути ухвалу до суду без виконання (т.2 а.с. 191).

При цьому, слід зауважити, що 29.11.2024 справа ще перебувала у провадженні апеляційного суду, ухвала суду від 15.10.2024 не набрала чинності.

На а.с. 158 т.2 міститься заява адвоката Габель О.П від 28.11.2024 до експертної установи про перенесення дати відібрання зрозків та визначення іншої дати після розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду від 15.10.2024.

05.03.2025 дана цивільна справа повернулася з Полтавського апеляційного суду до Крюківського районного суду м. Кременчука (т.2 а.с. 162), в якій ухвалою суду від 06.03.2025 було поновлено провадження та призначено судове засідання на 25.03.2025 (т.2 а.с. 164-165).

Згідно супровідного листа від 02.04.2025 за вихідним номером 537/3041/24/14940/2025 на адресу Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» була направлена копія ухвали суду від 15.10.2024 для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи (т.2 а.с. 197).

14.04.2024 до Крюківського районного суду м. Кременчука надійшло повідомлення від Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» про забезпечення явки сторін разом з дитиною для відбору зразків крові, який відбудеться 16.05.2025 о 10-00 год у приміщенні відділення судово-медичної генетичної ідентифікацї, явка вказаних осіб повинна бути обов`язково одночасною (т.2 а.с. 207).

19.05.2025 до Крюківського районного суду м. Кременчука електронною поштою надійшло повідомлення від Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» про неможливість проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації згідно ухвали суду від 15.10.2024 тому, що 16.05.2025 ОСОБА_1 з`явився для відбору зразків крові; ОСОБА_2 разом з дитиною для відбору зразків крові не з`явилася, тому змушені повернути ухвалу до суду без виконання (т.2 а.с. 198).

У судовому засіданні 02.06.2025 у суді першої інстанції була присутня в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 адвокат Габель О.П., згідно протоколу судового засідання головуючий суддя доповів, що повернулася ухвала суду з експертизи без виконання у зв`язку з неявкою позивича (т.2 а.с. 227-228). Інших клопотань до суду не надходило від учасників справи.

Згідно ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У постанові Верховного Суду від 10.05.2022 у справі №473/1343/18 зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_2 повідомлялася експертною установою чи судом першої інстанції про визначені експертною установою дати та час її явки з дитиною для відібрання зразків крові, оскільки клопотання про відібрання біологічних зразків були адресовані лише суду першої інстанції, інші докази щодо повідомлення ОСОБА_2 відсутні, отже відсутні підстави для застосування наслідків ухиленняОСОБА_2 від участі у проведенні експертизи, які передбачені ст. 109 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції вказав, що проведення судової молекулярно-генетичної експертизи та саме експертний висновок є належним доказом у справі та підставою для виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини та позбавлення батьківських прав, тому суд у задоволенні позовів відмовляє у зв`язку з недоведеністю позивачем і відповідачем заведених вимог через відсутність доказів на підтвердження або оспорення кровного споріднення, що має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.

Таким чином, виходячи з наданих стороною відповідача доказів, які містяться у матеріалах справи, також беручи до уваги те, що предметом апеляційного перегляду є законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у зустрічному позові.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у порушення принципу законності та справедливості, рівності сторін перед законом та судом, норм ЦПК України, поклав на ОСОБА_1 надмірний тягар відповідальності шляхом застосування саме до нього негативних наслідків неприбуття ОСОБА_2 з дитиною до експертної установи, в умовах ненадання належної оцінки доказів, що містяться в матеріалах справи, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки після повернення ухвали без виконання стороною відповідача не заявлялися клопотання про повторне направлення ухвали суду першої інстанції від 15.10.2023 для проведення призначеної експертизи. Стороною відповідача не вживалися відповідні процесуальні дії для проведення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи. Саме відповідачем заявлено позов про оспорювання батьківства, тому процесуальний обов`язок щодо надання належних та допустимих доказів щодо підстав цього позову законом покладено на відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 не заперечувала проти проведення експертизи, що судом першої інстанцій роз`яснено сторонам процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, в тому числі наслідки ухилення від подання експерту необхідних документів, матеріалів, або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, що судом першої інстанції вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача разом із дитиною у її проведенні, що ОСОБА_2 та її представник були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення експертного дослідження, то ці доводи спростовуються матеріалами справи та не впливають на законність та обгрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог з підстав, вище викладених.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторонами визнано та не заперечувалося, що з березня 2022 шлюбні відносини, в тому числі спільне проживання між сторонами припинено, то ці доводи не заслуговують на увагу з підстав, вище викладених, та спростовуються зібраними у справі доказами. Факт припинення шлюбних відносин між сторонами у березні 2022 юридично не встановлено ні рішення суду про розірвання шлюбу, ні іншим способом. Зі змісту зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він звільнився з роботи та 20.02.2023 приїхав до ОСОБА_2 у Польщу, де перебував по липень 2023 (т.1 а.с. 53).

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що стороною відповідача не заявлялося клопотання в апеляційному суді про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п.4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є припущеннями відповідача, вони не містять юридичних фактів, від яких залежить вирішення спору між сторонами та які суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, при цьому, підлягають врахуванню інтереси малолітньої дитини, яка зарішенням Посольства України в Республіці Польща набула громадянства України на підставі ч.1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України».

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов