Справа № 464/4875/25
пр.№ 2/464/2201/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.10.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова у складі судді Тімченко О.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, з участі представників сторін: позивача адвоката Галамаги Н.М., відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 адвоката Дашо А.Ю., відповідача ОСОБА_6 адвоката Воробець С.І.,

у с т а н о в и в :

Адвокат Галамага Н.М. від імені та в інтересах позивача звернулася до Сихівського районного суду м.Львова з відповідною позовною заявою у порядку цивільного судочинства, в якій просить усунути перешкоди у здійсненні позивачу права користування та розпорядження належного на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з цього житлового будинку.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено суддю Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 29 липня 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Адвокатами Воробець С.І. та Дашо А.Ю. в інтересах довірителів подано клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, розглядаючи яке, суд дійшов наступного висновку.

У ст.19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Дана справа не підпадає під категорію справ, визначених ч.4 ст.274 ЦПК України, які беззаперечно розглядаються у порядку загального позовного провадження.

Статтею 277 ЦПК України визначено, що питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Як убачається з ухвали судді від 29 липня 2025 року про відкриття провадження, справа незначної складності визнана малозначною, у зв`язку із чим підлягає розгляду у порядку спрощеного провадження, а клопотання сторони відповідача є необґрунтованим.

Характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи, прохання жодним чином не обґрунтовано необхідністю учасників справи бути присутніми у судовому засіданні, адже всі доводи відповідачі вправі викласти у письмовому вигляді, заяви про виклик свідків не заявлено.

Сам по собі факт, що заявлені питання стосуються житлових прав, не слугує правовим підґрунтям для розгляду справи у порядку загального позовного провадження.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо проведення публічного розгляду справи.

Саме така правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 712/1100/20, яка у порядку ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає урахуванню судом при застосуванні норм права.

З огляду на викладене розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Відповідачі заперечують проти позовних вимог, адже іншого житла не мають, постійно проживають у спірному будинку та позивачем не обґрунтовано порушення прав як власника будинку. Указане викладено у відзивах на позов.

Позивач скористався право подання відповіді на відзив.

Порядок здійснення цивільного судочинства встановлений ЦПК України, за яким суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України).

За позицією Верховного Суду у справі № 607/16163/19 (постанова від 27 січня 2021 року) обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог.

У силу приписів ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, тобто негаторний позов (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц).

Згідно з висновками про принципи застосування ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, викладеними в рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання в право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності в контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції. Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, зокрема й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень ст.8 Конвенції, на предмет пропорційності в контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Саме так виснували Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц, а також Верховний Суд у постановах від: 24 вересня 2025 року у справі № 522/16854/23 та 30 вересня 2025 року у справі № 705/1744/16-ц.

Відповідно до висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, постановах Верховного Суду від: 14 травня 2024 року у справі № 357/13500/18, 31 жовтня 2024 року у справі № 344/7040/18, 04 червня 2025 року у справі № 761/13428/21, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісної або недобросовісної.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20).

Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2013 року у справі «Карабет та інші проти України» (KARABET AND OTHERS v. UKRAINE), заяви № № 38906/07 і 52025/07, пункт 276).

Коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності та добросовісності.

Для приватного права властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Позивач на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 20 березня 2023 року набула у власність (прийняла як дарунок) житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

У договорі зазначено, що житловий будинок, що відчужується, візуально оглянутий обдаровуваним (позивачем по справі) до підписання цього договору. Недоліків, які б перешкоджали використанню його за цільовим призначенням, на момент огляду обдаровуваним не виявлено. Претензій до дарувальника щодо якісних характеристик житлового будинку обдаровуваний не має.

Договір дарування житлового будинку особисто підписаний дарувальником,

Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).

Водночас, заявляючи вимоги про виселення відповідачів з будинку, позивач у відповіді на відзив однозначно стверджує про свою обізнаність протягом тривалого часу численних спорів як щодо самочинного будівництва до будинку, так і спорів щодо проживання відповідачів.

У відзивах на позовну заяву відповідачі стверджують, що проживають у житловому будинку, починаючи з: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 1971 року, ОСОБА_4 моменту народження - 2007 року, ОСОБА_5 - моменту одруження - 2001 року, ОСОБА_6 часу переселення з Польщі - 1946 року.

Позивачкою дані факти жодним чином не спростовані та не заперечені.

З наведеного однозначно суд робить висновок, що позивач, отримуючи в березні 2023 року житловий будинок безкоштовно в дар, достовірно та достеменно була обізнана про наявність жильців, а, зазначаючи у договорі про відсутність перешкод, безумовно діяла непослідовно та недоброчесно.

До того ж позивач і не стверджує, що відповідачі якимось чином вселились у її власність після 20 березня 2023 року, тобто після укладення договору дарування.

Позивач узагалі не зазначає, якими активними діями відповідачі перешкоджають їй у здійсненні права власності, про відсутність у неї іншого житла чи іншої власності узагалі не згадує.

Як зазначено вище, учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності та добросовісності.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. (ч.ч.2, 3, 4 ст.13 ЦК України).

Як регламентовано ч.3 ст.16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч.2-5 ст.13 цього Кодексу.

Суд, зважаючи на конкретні обставини цієї справи, дійшов висновку, що позивачка, отримуючи у дар нерухомість, щодо якої наявні численні спори, та заявляючи вимоги про виселення відповідачів, які тривалий час у ньому проживають, не переслідує легітимну мету, а спрямоває свої вимоги виключно на житлові права відповідачів. Неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підставі та умови надання захисту судом.

Суд вважає за необхідне та доцільне застосувати положення частини третьої ст.16 ЦК України та відмовити позивачу у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживає.

Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц.

Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, які б підлягали судовому захисту. Наведене зумовлює відмову у позові. Суд погоджується із слушними аргументами сторони відповідачів, аргументи позивача зводяться до власного тлумачення обставин справи. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували зазначене рішення суду та беззастережно доводили протилежне.

У даній справі судом надано відповіді на доречні аргументи сторін, здатні вплинути на вирішення спору (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 910/6322/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 990/135/22).

У зв`язку з відмовою в позові судові витрати до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, у такому разі суд підписує рішення без його проголошення.

Рішення набирає законної сили в порядкуст.273 ЦПК України.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідачі:

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання не встановлено, указане відповідачем місце проживання - АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2025 року, що є датою його ухвалення за відсутності учасників справи, як це передбачено ч.5 ст.268 ЦПК України.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО