Справа № 274/3362/23 Провадження № 2/0274/72/25
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
27.10.25 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Руденченко В.С.,,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 , представником якого є ОСОБА_2 ,
доАкціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", представниками якого є Ляхов О.В., ОСОБА_3 ,
прозахист прав споживачів, визнання дій неправомірними, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання іпотеки припиненою та зняття заборони на відчуження, стягнення переплачених коштів,
ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить:
визнати неправомірними дії Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" по односторонній зміні відсоткової ставки за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., укладеним між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (зараз Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", далі ПриватБанк), а саме 06.10.2008 р. з 10,08% до 13,2% та 05.07.2010 р. до 12,7%;
зобов`язати ПриватБанк здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., укладеним між ОСОБА_1 та ПриватБанком, за базовою відсотковою ставкою в розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, відрахуванням неправомірного збільшення тіла кредиту, а також зарахуванням сплаченої комісії (винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати) на інші кредитні платежі згідно встановленого в кредитному договорі порядку;
визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., укладеним між ОСОБА_1 та ПриватБанком у зв`язку із повним виконанням;
визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки № ZRSWGK00000198, укладеним 31.08.2007 р. між ОСОБА_1 та ПриватБанком, предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим зняти заборону на відчуження майна;
стягнути з ПриватБанку на користь ОСОБА_1 переплачені кошти за кредитним договором № ZRSWGK00000198, укладеним 31.08.2007 р. між ОСОБА_1 та ПриватБанком, в розмірі, визначеному за наслідком проведення судової фінансово-економічної експертизи.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 на виконання кредитного договору № ZRSWGK00000198, укладеного 31.08.2007 р. між ним та ПриватБанком, здійснював, зокрема, сплату комісії (винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати), однак відповідні умови договору є нікчемними. ПриватБанк в односторонньому порядку неправомірно змінив процентну ставку за користування кредитом 10,08% річних, з 06.10.2008 р. по 05.12.2008 р. на 13,2% річних, а з 05.07.2010 р. по 20.03.2023 р. на 12,7%, які ОСОБА_1 сплачував, у зв`язку з чим відбулася переплата процентів за користування кредитом порівняно з річною процентною ставкою 10,08%. Також ПриватБанк неправомірно здійснив збільшення тіла кредиту за вказаним договором на 850,61 долар США. Заява від 06.03.2023 р. ОСОБА_4 про здійснення перерахунку заборгованості за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. (внаслідок якого відбудеться повне виконання зобов`язання за цим договором та виникне переплата за кредитом), припинення іпотеки за договором іпотеки № ZRSWGK00000198, укладеним 31.08.2007 р. між ним та ПриватБанком, зняття заборони на відчуження майна та повернення переплачених коштів за кредитом ПриватБанком не була задоволена.
ПриватБанк просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що він на підставі пункту 2.3.1 кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. мав право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом за певних умов, а тому зміна цієї ставки 06.10.2008 р. з 10,08% річних до 13,2% річних була правомірною, ОСОБА_1 був обізнаний з такою зміною та сплачував проценти за зміненою процентною ставкою. Зміна процентної ставки 05.07.2010 р. до 12,07% відбулася шляхом підписання з ОСОБА_1 додаткової угоди, тому не була односторонньою та була правомірною. Збільшення тіла кредиту відбулось на підставі пункту 2.1.3 кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. за рахунок списання страхового платежу, тобто правомірно. З позовною вимогою про зобов`язання здійснити перерахунок шляхом зарахування сплаченої комісії (винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати) ОСОБА_1 звернувся з пропуском позовної давності. ОСОБА_1 у цілому пропустив строк позовної давності за усіма вимогами, тому якщо відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за безпідставністю, то у задоволенні позову має бути відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності.
Судом з`ясовано, що між ПриватБанком (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено кредитний договір № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., за умовами якого Банк зобов`язується надати Позичальникові, зокрема, кредитні кошти на строк з 31.08.2007 р. по 30.08.2037 р. включно у розмірі 17 000,00 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період з 1-го по 5-те число кожного місяця. Кредит надається в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, винагороди в зазначені у договорі строки (т. 1, а. с. 35 37).
На виконання умов кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. ПриватБанк 31.07.2007 р. надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 17 000,00 доларів США, що підтверджується випискою по кредиту за цим договором за період з 31.08.2007 р. по 24.02.2023 р. (т. 1, а. с. 12 22) та визнається ОСОБА_1 .
Банком та ОСОБА_1 визнається, що 06.10.2008 р. ПриватБанк змінив процентну ставку за користування кредитом за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. з 10,08% річних (0,84% на місяць * 12 місяців) до 13,2% річних, що також підтверджується листом від 20.03.2023 р. Банку (т. 1, а. с. 43 44).
З цього листа вбачається, що процентна ставка була збільшена внаслідок зміни облікової ставки НБУ, яка постановою правління Національного Банку України № 107 від 21.04.2008 р. з 30.04.2008 р. була встановлена у розмірі 12% річних.
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Пунктом 2.3.1 кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. передбачено, що ПриватБанк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при, зокрема, зміні облікової ставки НБУ, при цьому ПриватБанк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у такому порядку можливо в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ.
Таке положення відповідало абзацу 4 частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній станом на момент укладення кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р.: у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни.
Таким чином ПриватБанк мав право в односторонньому порядку збільшити проценту ставку за користування кредитом за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. при зміні облікової ставки НБУ, проте в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ.
У період з 31.08.2007 р. по 31.12.2007 р. облікова процентна ставка НБУ становила 8% річних (була встановлена з 01.06.2007 р. постановою правління Національного Банку України № 184 від 17.05.2007 р.), з 01.01.2008 р. 10% річних (була встановлена постановою правління Національного Банку України № 492 від 29.12.2007 р.), з 30.04.2008 р. по 14.06.2009 р. 12% річних (була встановлена постановою правління Національного Банку України № 107 від 21.04.2008 р.), тому ПриватБанк мав право 06.10.2008 р. в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. в границях кількості пунктів, на які збільшилася ставка НБУ (4%), зокрема, з 10,08% річних до 13,2% річних (тобто на 3,12%), тобто таке збільшення було правомірним.
При цьому ПриватБанк мав надіслати ОСОБА_4 письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.
З листа від 20.03.2023 р. ПриватБанку впливає, що ним було надіслано лист (повідомлення) щодо такої зміни відсоткової ставки (т. 1, а. с. 43 44), при цьому ОСОБА_1 проти цієї обставини не заперечив та доказів на її спростування не подав, у позовній заяві на ненадіслання йому ПриватБанком протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки (06.10.2008 р.) в обґрунтування позову не посилається (посилається лише на ненадання ПриватБанком доказів такого надіслання на вимогу у листі від 03.03.2023 р.).
Більше того, як вбачається з матеріалів справи, та на що неодноразово наголошував представник ОСОБА_1 у судових засіданнях, ОСОБА_1 сплачував проценти за користування кредитом за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. за зміненими процентними ставками (через що, власне, на його думку в нього і відбулася переплата процентів за користування кредитом порівняно з річною процентною ставкою 10,08%), на що посилається також і ПриватБанк, що підтверджує, що ОСОБА_1 було відомо про збільшення ПриватБанком 06.10.2008 р. цієї процентної ставки, що вказує на те, що ПриватБанк надіслав ОСОБА_1 письмове повідомлення про зміну процентної ставки, і ОСОБА_1 його отримав.
Враховуючи наведене, Суд вважає, що процента ставка за користування кредитом за кредитним договором була в односторонньому порядку збільшена ПриватБанком 06.10.2008 р. з 10,08% річних до 13,2% річних правомірно, про таке збільшення ПриватБанк повідомив ОСОБА_1 , тому Суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимоги про неправомірними визнання дій ПриватБанку з односторонньої зміні відсоткової ставки за користування кредитом за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. 06.10.2008 р. з 10,08% до 13,2%.
Суд також відмовляє у задоволенні позову в частині вимоги про визнання дій ПриватБанку з односторонньої зміни річної відсоткової ставки за користування кредитом за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. 05.07.2010 р. з 13,2% до 12,7%, так як така зміна відбулася у зв`язку з укладенням між ПриватБанком та ОСОБА_1 05.07.2010 р. додаткової угоди до вказаного договору про те, що починаючи з 05.07.2010 р. новий розмір річної відсоткової ставки складає 12,70% (т. 1, а. с. 64, 188), тобто ця зміна не була односторонньою.
При цьому ОСОБА_1 не подано доказів на спростування укладення зазначеної додаткової угоди, визнання її недійсною тощо.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову в частині вимог про визнання неправомірними дій ПриватБанку з односторонньої зміні відсоткової ставки за користування кредитом за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. 06.10.2008 р. з 10,08% до 13,2% та 05.07.2010 р. з 13,2% до 12,7%, Суд відмовляє у задоволенні позову у частині вимог про зобов`язання ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості за базовою відсотковою ставкою в розмір 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, так як ці вимоги є похідними від них (похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) абзац другий частини першої статті 188 Цивільного кодексу України).
Щодо позовної вимоги про зобов`язання ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 зарахуванням сплаченої комісії (винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати) на інші платежі, встановлені кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Згідно з частинами першою, другою статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України "Про захист прав споживачів".

Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній станом на момент укладення кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, абзацом 2 частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній станом на момент укладення кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., передбачалось, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Частиною восьмою статті 18 Закону України " Про захист прав споживачів" у редакції, чинній станом на момент укладення кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., визначалось, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Частиною першою статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до частини третьої статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно із частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

За правовим висновку, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06.09.2017 р. у справі № 6-2071цс16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09.12.2019 р. у справі № 524/5152/15 вказав, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Виходячи з зазначеного, Суд вважає, що положення кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. про сплату ОСОБА_1 . ПриватБанку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця (в період з 1-го по 5-те число кожного місяця), суперечать положенням статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній станом на момент укладення зазначеного договору, і є нікчемними з моменту його укладення.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Таким чином ПриватБанк зобов`язаний повернути ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені на виконання нікчемних умов кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. як винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (з 1-го по 5-те число кожного місяця).

Однак як випливає з виписки по кредиту за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. за період з 31.08.2007 р. по 24.02.2023 р. та розрахунку заборгованості за кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. станом на 01.07.2023 р., ОСОБА_1 не була сплачена винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту (85,00 доларів США) (т. 1, а. с. 12 22, 59 63, 190 194), а тому Суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимоги про зобов`язння ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. зарахуванням винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту на інші кредитні платежі згідно встановленого в кредитному договорі порядку.

Повернення ж винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (з 1-го по 5-те число кожного місяця), сплаченої ОСОБА_1 , можливо у способи, які просить ОСОБА_1 у позовній заяві, а саме шляхом зобов`язання ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. зарахуванням сплаченої винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати на інші платежі, встановлені кредитним договором, а у разі, якщо внаслідок здійснення такого перерахунку виявиться, що ОСОБА_1 має переплату за такими платежами, шляхом стягнення з ПриватБанку на користь ОСОБА_1 переплачених коштів.

Однак ПриватБанк просить застосувати позовну давність.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Як вбачається з виписки по кредиту за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. за період з 31.08.2007 р. по 24.02.2023 р. та розрахунку заборгованості за кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. станом на 01.07.2023 р., починаючи з 01.10.2007 р. ОСОБА_1 сплачувалася винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати (т. 1, а. с. 12 22, 59 63, 190 194), тому перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемності умови кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати розпочався від дня сплати кожної такої винагороди.

Відповідно до пункту 12 розділу "ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

12.03.2020 р. на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами), від 20.05.2020р. №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", від 22.07.2020р. №641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 09.12.2020р. №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", який було відмінено з 24:00 30.06.2023р. постановою Кабінету МіністрівУкраїни від 27.06.2023р. №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Згідно з пунктом 19 розділу "ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Пункт 19 розділу "ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" Цивільного кодексу України виключено на підставі Закону України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", який набрав чинності 04.09.2025 р.

Таким чином позовна давність з 12.03.2020 р. по 30.06.2023 р. продовжувалася на цей строк, при цьому з 24.02.2022 р. перебіг позовної давності був зупинений до 03.09.2025 р. включно.

Частинами третьою, четвертою та п`ятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_1 звернувся з позовом 31.05.2023 р., що підтверджується відміткою про його одержання Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області на першому аркуші позовної заяви (а. с. 1).

Таким чином ОСОБА_1 пропущено позовну давність за позовною вимогою про зобов`язання ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. зарахуванням сплаченої у період з 01.10.2007 р. по 05.03.2017 р. винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати на інші платежі, встановлені кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р.

ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів, які б вказували, що віно пропустив позовну давність за вказаною позовною вимогою з поважних причин.

Враховуючи викладене, позов в частині вимоги про зобов`язання ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. зарахуванням сплаченої винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати на інші платежі, встановлені кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., підлягає частковому задоволенню, а саме зарахуванню підлягає наведена винагорода, сплачена ОСОБА_1 , починаючи з 01.04.2017 р.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 відрахуванням неправомірного збільшеного тіла кредиту.

Випискою по кредиту за цим договором за період з 31.08.2007 р. по 24.02.2023 р. та розрахунком заборгованості за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. станом на 01.07.2023 р. підтверджується та ОСОБА_1 і ПриватБанком визнається, що за період з 29.08.2008 р. по 30.08.2016 р. відбулося збільшення тіла кредиту за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. (збільшення відбувалося один раз на рік) (т. 1, а. с. 12 22, 59 63, 190 194).

За твердженням ОСОБА_1 , таке збільшення тіла кредиту відбулося на 850,61 долара США, за твердженням ПриватБанку на 850,00 доларів США.

Суд виходить з того, що збільшення відбулося на 850,61 долара США, оскільки цей розрахунок випливає з виписки по кредиту за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. за період з 31.08.2007 р. по 24.02.2023 р. та розрахунку заборгованості за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. станом на 01.07.2023 р., з яких також вбачається, що у дати, наведені у позовній заяві, відбувалося збільшення тілу кредиту за цим договором.

При цьому з виписки з 31.08.2007 р по 01.07.2023 р. рахунку ОСОБА_1 вбачається, що у ці дати здійснювалося одержання з каси ПриватБанку іноземної валюти для оплати страхових платежів за договором № NZRSWGK00054065 від 31.08.2007 р. та за договором № NZRSWLK00054066 від 31.08.2007 р. (т. 1, а. с. 165 167, 184 186).

Це відповідає умовам кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., а саме:

Банк зобов`язується надати Позичальникові, зокрема, кредитні кошти на строк з 31.08.2007 р. по 30.08.2037 р. включно у розмірі 5 910,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору (пункти 1.1 та 7.1);

Позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до пункту 2.2.7 договору, і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування грошових коштів Банк зобов`язується проводити у випадку непред`явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то Позичальник доручає Банку одержати з каси Банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору старування, укладеного згідно пунктом 2.2.7 договору (пункт 2.1.3).

На виконання умов пункту 2.2.7 кредитного договору № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" та ОСОБА_1 укладено договір страхування № NZRSWGK00054065 від 31.08.2007 р. та договір страхування № NZRSWLK00054066 від 31.08.2007 р., вигодонабувачем за якими є ПриватБанк (а. с. 163, зворотній бік а. с. 163).

ОСОБА_1 не подано доказів, що він пред`являв ПриватБанку документи, що підтверджували сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування № NZRSWGK00054065 від 31.08.2007 р. та № NZRSWLK00054066 від 31.08.2007 р., у період з 2008 по 2016 рр.

Таким чином збільшення тіла кредиту за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. у період з 29.08.2008 р. по 30.08.2016 р. відбулося правомірно (шляхом надання кредиту на сплату страхових платежів у передбачених договором випадках), а тому підстави для зобов`язання ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 відрахуванням цього збільшення відсутні.

За таких обставин позов в частині вимоги про зобов`язання ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. відрахуванням неправомірного збільшеного тіла кредиту задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову в частині вимог про визнання неправомірними дій ПриватБанку з односторонньої зміні відсоткової ставки за користування кредитом за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р. 06.10.2008 р. з 10,08% до 13,2% та 05.07.2010 р. з 13,2% до 12,7%, про зобов`язання ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості за базовою відсотковою ставкою в розмір 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та відрахуванням неправомірного збільшеного тіла кредиту, зарахуванням винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту на інші кредитні платежі встановлені кредитним договором, та частковою відмовою у задоволенні позову в частині вимоги про зобов`язання ПриватБанку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним зарахуванням сплаченої винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати на інші платежі, встановлені кредитним договором, не підлягають задоволенню вимоги про:

визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., укладеним між ОСОБА_1 та ПриватБанком у зв`язку із повним виконанням;

визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки № ZRSWGK00000198, укладеним 31.08.2007 р. між ОСОБА_1 та ПриватБанком, предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зняття заборони на відчуження майна;

стягнення з ПриватБанку на користь ОСОБА_1 переплачених коштів за кредитним договором № ZRSWGK00000198, укладеним 31.08.2007 р. між ОСОБА_1 та ПриватБанком, в розмірі, визначеному за наслідком проведення судової фінансово-економічної експертизи,

так як ці вимоги є похідними від них (похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) абзац другий частини першої статті 188 Цивільного кодексу України).

На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з ПриватБанку на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 1 634,93 грн., з яких сплачений за подання позовної заяви судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог 178,93 грн., витрати пов`язані з залученням експерта пропорційно розміру задоволених позовних вимог 1 456,00 грн.

Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) задовольнити частково.

2. Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № ZRSWGK00000198 від 31.08.2007 р., укладеним між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк", зарахуванням сплаченої, починаючи з 01.04.2017 р. комісії, а саме винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, на інші кредитні платежі, встановлені кредитним договором.

3. У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

4. Стягнути Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 1 634,93 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут