Провадження № 2/752/660/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 серпня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Солодовник Я.С.

за участі сторін: позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Стегара О.М., відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Зайцева І.Ю. у місті Києві, в приміщенні суду, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за частку у спільній частковій власності та про припинення права спільної часткової власності,

встановив:

17.07.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за частку у спільній частковій власності та про припинення права спільної часткової власності, яким позивається до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 .

В обгрунтування заявленого позову позивачка послалася на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 3/8 двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , а інша частка 5/8 цієї ж квартири належить відповідачці ОСОБА_2 ..

Вона, ОСОБА_1 , не проживає у зазначеній квартирі та не користується нею, натомість у квартирі зареєстровані та проживають відповідачка ОСОБА_2 та її ж син - третя особа ОСОБА_3 ..

Виділ у натурі частки, що належить їй з зазначеного вище нерухомого майна технічно неможливий, спільне проживання та/чи користування спірною квартирою не відповідає її інтересам, а тому вона вимушена звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідачки на її користь грошової компенсації за належну їй же частку в розмірі 3/8 від ринкової вартості зазначеної вище квартири на підставі та в порядку частини 2 статті 364 ЦК України.

Позивачка також вказала, що 3/8 частки від квартири АДРЕСА_1 вона успадкувала на підставі заповіту після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її брата ОСОБА_4 та чоловіка відповідачки ОСОБА_2 .

Відповідачці ОСОБА_2 належала частка квартири АДРЕСА_1 , а половину частки, яка належала б кожному з подружжя у разі спадкування за законом успадкувала відповідачка, як непрацездатна вдова на підставі частини 1 статті 1241 ЦК України.

ЇЇ, ОСОБА_1 , та відповідачки ОСОБА_2 взаємовідносини завжди були далеко не дружні. 16.07.2019 року вона терміново приїхала до брата у місто Київ у зв`зку з гострим порушенням у останнього мозкового кровообігу, після лікування у медичному закладі, забрала брата до себе, доглядала та забезпечувала необхідне лікування, а його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 жодного разу не потурбувалися про свого чоловіка та батька, а також не приїхали на його похорони. Відповідно вона не може пробачити позивачці такого нелюдського ставлення до її брата.

Після отримання спадщини, котру треба утримувати, а також наявність інформації про накопичення боргів за утримання квартири, вона, ОСОБА_1 , зверталася до відповідачки з пропозицією щодо визначення порядку користування та володіння спільним майном, або щодо його відчуження та пропорційного поділу коштів, або щодо викупу відповідачкою її частки. Проте такі її звернення, а також аналогічні звернення її адвоката залишилися без відповіді відповідачки.

За даними висновку від 03.04.2023 №28/23, складеним судовим експертом Сверидою О.М., ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на дату оцінки складає 52 929 доларів США, що складає еквівалент 1 935 546, 74 грн.

На лист з пропозицією сплатити вартість її частки відповідно до вартості квартири встановленої експертом відповідачка попросила надати їй час подумати, а наприкінці травня 2023 року відповідачка запропонувала здавати квартиру в оренду, на що вона одразу надала нотаріально засвідчену згоду, яку надіслала на адресу останньої з вимогою надати інформацію про стан нарахувань за комунальні послуги.

У той же час, відповідачка жодних дій щодо здавання в найм квартири не вжила і станом на час подання позову, що свідчить про відсутність бажання здати в оренду спільне нерухоме майно. При цьому відповідачка та її ж син продовжують проживати в спірній квартирі, володіють та користуються спільним майном особисто, безпосередньо та у повному обсязі, а вона, позивачка, продовжує нести тягар участі в утриманні квартири, якою вона не користується і не володіє.

Посилаючись на те, що вона, ОСОБА_1 , вжила всіх можливих заходів з метою вирішення питання щодо порядку володіння та користування спільною частковою власністю, її пропозиції не були прийняті ОСОБА_2 , та у такий спосіб фактично позбавлено її будь-яких прав на спільну часткову власність, а також з огляду на неприязні стосунки з відповідачкою, технічну неможливість виділу частки в натурі ОСОБА_1 просила суд: стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 725 813, 57 грн. вартості належної їй частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , і з моменту отримання нею грошової компенсації вартості належної їй частки припинити право спільної часткової власності на цю квартиру шляхом визнання права власності на цю ж квартиру за ОСОБА_2 .

Провадження у справі відкрито 24.07.2023 року з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження.

14.02.2024 року адвокат Божок Р.О., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов ОСОБА_1 .

У відзиві, представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Божок Р.О., просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що квартира АДРЕСА_1 , котра належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності, є єдиним і постійним місцем проживання ОСОБА_2 .. Відповідачка ОСОБА_2 має суттєві проблеми зі здоров`ям, які притаманні людині у 72 річному віці. Вона не має можливості сплатити позивачці по справі будь-яку грошову компенсацію за частку у вказаній квартирі, так як її пенсія йде в основному на придбання ліків і прожиття, а заявлена позивачкою сума грошової компенсації становить для неї надмірний тягар, через відсутність фінансової можливості. Сама ОСОБА_2 стверджує, що вона не чинить ОСОБА_1 перешкод у користуванні вказаною квартирою.

В той же час позивачка не виконує свого обов`язку по утриманню спірної квартири, не сплачує комунальні послуги, не проводить її ремонт, а утриманням майна займається виключно відповідачка. Окрім того наявні сумніви щодо обгрунтованості визначеної позивачкою ринкової вартості вказаної квартири і визначеної суми грошової компенсації вартості частки позивачки.

Представник відповідачки ОСОБА_2 , звертав увагу суду, що беручи до уваги інтереси всіх учасників спільної часткової власності, за відсутності доказів неможливості виділу належної позивачці частки в натурі або того, що такий виділ не допускається згідно із законом, а також доказів того, що відповідачка має можливість сплатити грошову компенсацію, враховуючи те, що вона не давала згоду викупити у позивачки її частку у праві власності, а примушування відповідачки до цього є порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, із врахуванням принципу пропорційності цивільного судочинства, у позові просив відмовити.

05.03.2024 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Стегар О.М. подав до суду додаткові пояснення на спростування доводів представника відповідачки ОСОБА_5 - адвоката Божка Р.О.

Стверджував представник позивачки, що квартира АДРЕСА_1 не є єдиним та постійним місцем проживання ОСОБА_2 , оскільки за даними інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , крім спірної квартири, зареєстровано право власності на нерухоме майно таке, як: двокімнатної квартири загальною площею 45,9 кв.м. за адресою - АДРЕСА_2 ; одна ціла приватного будинку загальною площею 55,6 кв.м. за адресою - АДРЕСА_3 ; чотири земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 6,3 га у Вінницькій області, Іллінецького району, сільська рада Жорницька. Земельні ділянки передані в оренду ПАТ «Жорнище» до 2041 року.

Крім того, з липня 2019 року і по січень 2022 року, а саме до смерті свого рідного брата ОСОБА_4 , який проживав у позивачки, і до, отримання спадщини, ОСОБА_1 сплачувала комунальні послуги за спірну квартиру у повному обсязі, хоча з липня 2019 року у квартирі проживали та користувались тільки відповідачка та третя особа. З дня реєстрації 02.02.2022 року спадкової справи та відкриття спадщини позивачка отримувала дані про наявність заборгованості за комунальні послуги та між нею і відповідачкою була домовленість, що свою заборгованість ОСОБА_1 сплатить після укладення договору оренди спірної квартири. Також звернув увагу на те, що відповідно до законодавства та усталеної практики Верховного Суду, співвласник, який не користується об`єктом нерухомості , має сплачувати лише витрати, необхідні для утримання цього об`єкту в належному стані (утримання прибудинкової території, опалення місць загального користування та плата за абонентське обслуговування мереж будинку., усі інші комунальні послуги (тепло- та електропостачання, водопостачання та водовідведення тощо) мають сплачуватися тими особами, які користуються житлом.

Підготовче провадження у справі закрито 09 квітня 2024 року.

Ухвалою суду від 07.02.2025 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням у справі №752/22203/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування запису про право власності , що перебуває у провадженні Голосіївського районного суду міста Києва з 27.11.2024 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 05.06.2025 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 лютого 2025 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Позивачка стверджувала, що вона не має можливості користуватися належною їй часткою квартири, що є у спільній частковій власності з відповідачкою ОСОБА_2 , оскільки належна їй частка є незначною та не має технічної можливості для її виділу. Відповідачка ОСОБА_2 не дає згоди на продажу квартири для отримання грошової компенсації її частки, а також не бажає здати квартиру, або ж частку квартири в оренду, щоб вона мала можливість хоча б утримувати свою частку квартири. Крім того, коли вона прийшла до квартири з метою її огляду спеціалістом для визначення ринкової вартості відповідачка взагалі не допустила її до квартири і викликала поліцію. ОСОБА_2 користується квартирою з сином, не сплачують комунальні послуги, накопичуються борги і вимагають від неї їх сплату. Вважає, що ОСОБА_2 має можливість компенсувати вартість належної їй частки квартири за рахунок іншого майна, що перебуває у її ж приватній власності.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Відповідачка стверджувала, що позивачка ОСОБА_1 має можливість користуватися спірною квартирою, однак не бажає цього робити, не утримує квартиру. ОСОБА_2 разом із сином проживає у квартирі, сплачує комунальні послуги. Вона пропонувала ОСОБА_1 продати квартиру після закінчення війни, оскільки не має ні бажання, ні можливості викупати частку квартири, належну ОСОБА_1 .. Визнала, що отримала від ОСОБА_1 згоду на передачу квартири в оренду, однак не має бажання здавати квартиру в оренду. Також визнала, що не допустила ОСОБА_1 до квартири, коли та бажала оглянути квартиру і з цього приводу викликала поліцію.

Третя особа ОСОБА_3 у судові засідання не з`являвся, правом подачі пояснень на позов ОСОБА_1 не скористався.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази наявні у матеріалах справи, оцінивши все в сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності.

Судом встановлено, що 14.04.2006 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу від 02 червня 2006 року №1078-С було видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , що складається з 2 кімнат, жилою площею 26,40 кв.м., загальною площею 45,20 кв.м. належить ОСОБА_4 (а.с.10, тому №1).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 68 років, місце смерті - Україна, Вінницька область, Гайсинський район, село Краснопілка, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Краснопільською сільською радою Гайсинського району, Вінницької області (а.с.14 тому №2).

За життя, а саме 30 вересня 2021 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений Дерманською М.А., секретарем Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, яким на випадок своєї смерті зробив таке заповітне розпорядження: все майно, де б воно не було б і з чого б воно не складалось, в тому числі все те, що буде належати йому і на що він матиме право за законом та за заповітом заповідав своїй сестрі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повністю (а.с.13 тому №1).

29 листопада 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу на підставі заповіту, посвідченого Дерманською М.А., секретарем Краснопільської сільської ради Гайсинського району Вінницької області 30 вересня 2021 року та зареєстрованого в реєстрі за №44, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна заповідача ОСОБА_4 є його сестра ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 . Спадщина, на яку в зазначеній частці видано свідоцтво, складається з: квартири АДРЕСА_1 , яка складається з 2 кімнат, загальною площею - 26,40 кв.м. Свідоцтво про право на спадщину на 3/8 частки зазначеної квартири видано ОСОБА_1 (а.с.15 тому №1).

Право власності ОСОБА_1 на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 29.11.2022 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 000, індексний номер:65611590 від 29.11.2022 року (а.с. 18 тому №1).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації за частку у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, позивачка стверджувала, що ОСОБА_2 , як дружина її покійного брата ОСОБА_4 була власницею 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , а також, як непрацездатна вдова, на підставі частини 1 статті 1241 ЦК України, успадкувала половину частки, яка належала б кожному з подружжя у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), відповідно є власницею 5/8 часток спірної квартири.

Зазначена обставина не заперечувалася відповідачкою ОСОБА_2 , а відтак не підлягає доказуванню відповідно до правил частини 1 статті 82 ЦПК України.

Відповідно до правил статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Правилами статті 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 365 ЦК України передбачено припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників , якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім`ї.

Позивачка ОСОБА_1 стверджує, що виділ її частки зі спільного з ОСОБА_2 нерухомого майна технічно неможливий, спільне проживання та/чи користування спірною квартирою не відповідає її ж інтересам.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат житловою площею 26,40 кв.м., загальною площею 45,20 кв.м.

За даними технічного паспорту на зазначену квартиру кожна з кімнат має площу 10,5 кв.м. та 15,9 кв.м. (а.с. 11-12 тому №1).

Частка позивачки ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , що перебуває у спільній частковій власності з відповідачкою ОСОБА_2 складає 3/8, а частка ОСОБА_2 5/8 часток.

З огляду на те, що спірна квартира має житлову площу 26, 40 кв.м., то за проведеним розрахунком 3/8 частки ОСОБА_1 (26,40 : 8 = 3,3 х3 = 9,9) складає 9,9 кв.м., а частка ОСОБА_2 5/8 (26,40 : 8 = 3,3 х 5 =16,5) складає 16,5 кв.м., а тому твердження позивачки, що виділ її ідеальної частки зі спільного з ОСОБА_2 майна в натурі не є можливим, відповідає фактичним обставинам і для проведення такого розрахунку, а саме для визначення частки кожного зі співвласників у спірній квартирі в квадратних метрах, за результатами чого визначити, що площі житлових кімнат є такими, за яких жодна з житлових кімнат не може відповідати реальній частці позивачки не потрібно спеціальних знань.

Правилами статті 183 ЦК України встановлено, що: 1. подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. 2. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Отже, приймаючи до уваги, що спільне нерухоме майно, котре належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі є квартирою в багатоквартирному будинку, має житлову площу 26, 40 кв.м., яка складається з двох житлових кімнат площею 10,5 кв.м. та 16,5 кв.м., а також з урахуванням розміру частки кожного зі співвласників суд доходить висновку, що за зазначених умов квартира АДРЕСА_1 , є неподільним нерухомим майном.

За результатами судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що залишення неподільного майна без його реального поділу у спільній частковій власності сторін у справі буде суперечити інтересам позивачки з огляду на наступне.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як видно зі змісту статті 319 ЦК України: 1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 2.Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; 3. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 4. Власність зобов`язує. 5. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до правил статей 322,360,361 ЦК України: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном; співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка стверджувала, що вона не може досягти згоди з відповідачкою щодо сплати комунальних послуг з метою уникнення накопичення заборгованості, пропонувала ОСОБА_2 продати спірну квартиру як цілий об`єкт та поділити отримані кошти відповідно до визначених часток, або ж скористатися її переважним правом на викуп у неї своєї частки спільної часткової власності, домовитися про порядок володіння і користування цим нерухомим майном шляхом надання їй та членам її сім`ї можливості безперешкодного користуватися однією з житлових кімнат та спільними нежитловими приміщеннями (кухнею,коридором та санвузлом), однак відповідачка не відповіла на її пропозиції. Коли вона, ОСОБА_1 , прибула до квартири з метою її огляду, то відповідачка не дозволила і викликала поліцію. (а.с.36 -49 тому №1).

Крім того, судом було встановлено, що на пропозиція відповідачки ОСОБА_2 , позивачка давала згоду на передачу спірної квартири в оренду, у той же час вже після отримання згоди ОСОБА_1 на передачу спірної квартири в оренду, відповідачка не скористалася такою можливістю.(а.с.48 тому №1).

Під час судового розгляду, ОСОБА_2 не заперечувала зазначені обставини позивачкою, за її ж клопотанням судом оголошувалася перерва у розгляді справи з метою надання часу для вирішення заявленого ОСОБА_1 спору мирним шляхом, однак відповідачка не скористалася такою можливістю, заявила, що до питання з приводу продажу спірної квартири, як єдиного майна зможе повернутися тільки після закінчення воєнного стану та за сплином майже двох років, як справа за позовом ОСОБА_1 перебуває у провадженні суду заявила спір про визнання недійсним заповіту на підставі якого ОСОБА_1 набула у власність 3/8 частки квартири, що наразі перебуває у їх спільній частковій власності.

Отже судом встановлено, що відповідачка при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків співвласника не додержується моральних засад суспільства, використовує свою частку нерухомого майна, що є у спільній частковій власності з ОСОБА_1 на шкоду правам останньої, оскільки не сприяє у забезпеченні рівних умов для ОСОБА_1 у здійсненні нею своїх прав щодо належної останній частки нерухомого майна, не приймає жодну з пропозицій другого співвласника з приводу укладення договору про порядок користування спільним майном, передачу в оренду, або ж його продаж, як єдиного об`єкту, викуп частки ОСОБА_1 , у той же час заявляє про невиконання останньою обов`язку щодо утримання спірної квартири, за умови, що квартирою користується тільки вона, ОСОБА_2 та її ж син, третя особа у справі.

За встановлених судом обставин, суд не може прийняти до уваги заперечення відповідачки ОСОБА_2 на заявлений ОСОБА_1 спір, що у такий спосіб будуть порушені її права співвласника, оскільки вона постійно проживає у спірній квартиррі і за своїм майновим станом не має фінансової можливості сплатити компенсацію вартості частки спірної квартири ОСОБА_1 ..

Як видно зі змісту Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 , останній належить:

на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 45,2 кв.м., житлова площа 26,4 кв.м., розмір частки 5/8;

на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 45,9 кв.м., житлова площа 26,9 кв.м., розмір частки ;

на праві приватної власності будинок АДРЕСА_5 , загальною площею 55,6 кв.м., житлова площа 18,1 кв.м.;

земельні ділянки - кадастровий номер :02:000:0095 площею 2.4033 га, кадастровий номер :02:000:0098, площею 2.09 га, кадастровий номер :02:000:0196 площею 0,8393 га., кадастровий номер :02:000:0209 площею 0,9965 га. (а.с.123-129 тому №1).

У судовому засіданні, відповідачка ОСОБА_2 заперечила належність ії на праві власності земельних ділянок, однак надані позивачкою докази на підтвердження зазначених обставин не спростувала перед судом у встановленому законом порядку,передбаченому правилами статті 83 ЦПК України, а відтак зазначені заперечення відповідачки не можуть бути прийняті судом до уваги.

До спірних правовідносин, підлягає застосуванню Постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, котра містить висновок щодо подібних правовідносин, а саме, що у разі задоволення позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження». Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою.

Позивачка просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 725 813, 57 грн. вартості належної їй частки (3/8) у праві спільної часткової власності на спірну квартиру.

На підтвердження ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 надано суду висновок експерта №28/23 оціночно-будівельної експертизи, складений 03 квітня 2023 року ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» за заявою адвоката Стегара О.М., який представляв інтереси ОСОБА_1 (а.с. 19-34 тому №1).

За даними висновку експерта №28/23 оціночно-будівельної експертизи, складеного 03.04.2023 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на дату оцінки становить - 1 935 500, 00 гривень, відповідно 3/8 частки ОСОБА_1 у цій же квартирі складають грошовий еквівалент у розмірі ( 1 935 500, 00 : 8 = 241 937, 5 х 3 = 725 812,5) 725 812, 5 гривень.

Суд також не може прийняти до уваги твердження представника відповідачки ОСОБА_2 у відзиві на позов, про наявність сумнівів щодо обґрунтованості визначеної позивачкою ринкової вартості спірної квартири і визначеної суми грошової компенсації вартості частки позивачки, оскільки відповідачка не скористалася своїм правом надати суду свій висновок про ринкову вартість квартири на час розгляду справи, не просила викликати у судове засідання експерта яким було складено висновок для отримання відповіді на питання, що викликали сумніви у правильності його висновку, не скористалася своїм правом просити суд про призначення експертизи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги, що позивачка ОСОБА_1 бажає отримати грошову компенсацію належної їй частки майна, що перебуває у спільній частковій власності з відповідачкою ОСОБА_2 та з цього приводу заявила позов до суду, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільній частковій власності та про припинення права спільної часткової власності, задовольнити у повному обсязі.

За правилами ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору, понесені при зверненні до суду з позовом.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за частку у спільній частковій власності та про припинення права спільної часткової власності, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 725 813 (сімсот двадцять п`ять тисяч вісімсот тринадцять) гривень 57 копійок вартості належної ОСОБА_1 3/8 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З моменту отримання ОСОБА_1 грошової компенсації вартості належної їй частки припинити право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 259 (сім тисяч двісті п`ятдесят дев`ять) гривень 14 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_6 ;

відповідачка ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення складено 17.10.2025 року.

Суддя Плахотнюк К.Г.