АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року

м. Чернівці

справа № 719/467/25

провадження № 22-ц/822/822/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Литвинюк І. М.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», в інтересах якого діє Омельченко Євген Володимирович, на заочне рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 липня 2025 року

головуюча в суді першої інстанції суддя Вербіцька М. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року Акціонерне товариство «АКЦЕНТ-БАНК» (далі

АТ «А-БАНК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 .

Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 29 квітня 2024 року № АВН0СТ08079390 у сумі 64 168 гривень 97 копійок, з яких: 47 882 гривні 96 копійок заборгованість за кредитом; 15 278 гривень 54 копійки проценти за користування кредитом; 1 007 гривень 47 копійок пеня.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 будучи клієнткою АТ «А-БАНК» 29 квітня 2024 року уклала з банком кредитний договір шляхом підписання заяви про надання послуги «Швидка готівка» № АВН0СТ08079390

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею вищевказана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, які розміщені на сайті банку за посиланням: https://a-bank.com.ua/, таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять кредитний договір.

Заява про надання послуги «Швидка готівка» від 29 квітня 2024 року зі сторони ОСОБА_1 підписана електронним підписом, перевіреним за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору ОСОБА_1 надано кредит у сумі 60 000 гривень строком на 24 місяці з 29 квітня 2024 року до 28 квітня 2026 року (включно). Процентна ставка фіксована та становить 85% на рік.

Визначену договором суму кредиту зараховано на відкриту на ім`я ОСОБА_1 банківську платіжну картку № НОМЕР_1 , р/р № НОМЕР_2 .

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що відповідачці було видано кредит, а також факт використання відповідачкою грошових коштів. Із виписки також вбачається, що відповідачка частково сплачувала заборгованість за договором.

Зазначає, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним договором у останньої станом на 28 травня 2025 року утворилась заборгованість сумі 64 168 гривень 97 копійок, з яких: 47 882 гривні 96 копійок заборгованість за кредитом; 15 278 гривень 54 копійки проценти за користування кредитом; 1 007 гривень 47 копійок пеня.

Короткий зміст рішення суду інстанції

Заочним рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 липня 2025 року у позові АТ «А-БАНК» до ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують ту обставину, що між сторонами виникли договірні правовідносини.

Укладення кредитного від 29 квітня 2024 року № АВН0СТ08079390 в електронній формі відповідало вимогам закону.

ОСОБА_1 була належним чином ознайомлена з умовами договору, погодилася з ними, а тому укладення вказаного кредитного договору відповідало її волі.

Позивач довів ту обставину, що кредитні кошти у розмірі 60 000 гривень дійсно були перераховані відповідачці, надавши суду виписку по банківській картці ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , яка підтверджує, що 29 квітня 2025 року відповідачка отримала кредитні кошти у відповідному розмірі.

Наявні в матеріалах справи виписка з клієнтського рахунку в АТ «А-БАНК», розрахунок заборгованості за кредитним договором, підтверджують наявність заборгованості ОСОБА_1 перед банком у сумі 64 168 гривень 97 копійок.

Разом з цим суд прийшов до висновку про передчасність позову АТ «А-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з огляду на наступне.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору в разі наявності заборгованості у клієнта зі сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, банк має право достроково розірвати кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку заборгованості, що виникла при користуванні клієнтом послугою «Швидка готівка».

Судом установлено, що строк дії кредитного договору складає 729 днів (24 місяці), а позов був поданий банком на 395 день строку кредитного договору.

З аналізу наданого позивачем розрахунку заборгованості судом також установлено, що ОСОБА_1 частково вносила кошти на рахунок № НОМЕР_2 для погашення заборгованості. Ймовірно заборгованість відповідачки була безперервною понад 90 днів, проте дані у розрахунку заборгованості вибіркові наведені за два випадкові дні кожного місяця чинності договору, а тому такий розрахунок суд не може оцінити як достатній доказ для встановлення наведеної обставини.

З урахуванням позиції Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц, та встановлених фактичних обставин цієї справи, суд прийшов до висновку про відмову у позові АТ «А-БАНК» до ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі АТ «А-БАНК» просить заочне рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вважає помилковим висновок суду про передчасність позову, оскільки відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору в разі наявності заборгованості у клієнта зі сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, банк має право достроково розірвати кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку заборгованості, що виникла при користуванні клієнтом послугою «Швидка готівка».

В даному випадку не підлягає застосуванню частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки умовами договору не передбачено обов`язкове надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі. Окрім цього відповідачці було достовірно відомо про порушення нею умов кредитного договору з графіку погашення кредиту.

Додатково акцентує увагу на тому, що відмовляючи у позові повністю суд першої інстанції не врахував, що строк платежів за окремими частинами кредитної заборгованості з огляду на їх періодичність на момент пред`явлення позову настав, а тому такий висновок суду (про відмову у позові повністю) є помилковим.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інший учасник справи відзив на апеляційну скаргу не подавав.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

29 квітня 2024 року між АТ «А-БАНК» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про надання послуги «Швидка готівка» № АВН0СТ08079390 (а. с. 11-12).

Заява про надання послуги «Швидка готівка» від 29 квітня 2024 року зі сторони ОСОБА_1 підписана електронним підписом, перевіреним за допомогою відкритого ключа 03b8f00853b246ef1aa01cc8ef4f446178b16a1269 145d56e67b.

На підставі вищевказаної заяви відповідачці відкрито поточний рахунок № НОМЕР_2 у національній валюті та видано кредитну картку № НОМЕР_1 .

Відповідно до умов укладеного між АТ «А-БАНК» та ОСОБА_1 кредитного договору сума кредиту складає 60 000 гривень (пункт 4 заяви); строк кредитування 24 місяці з 29 квітня 2024 року до 28 квітня 2026 року (включно) (пункт 5 заяви); процентна ставка фіксована та становить 85% на рік (пункт 6 заяви).

Визначену договором суму кредиту зараховано на відкриту на ім`я ОСОБА_1 банківську платіжну картку № НОМЕР_1 , р/р № НОМЕР_2 , що підтверджується наявними в матеріалах справи меморіальним ордером від 29 квітня 2024 року та випискою по особовому рахунку клієнта.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним договором станом на 28 травня 2025 року становить 64 168 гривень 97 копійок, з яких: 47 882 гривні 96 копійок заборгованість за кредитом; 15 278 гривень 54 копійки проценти за користування кредитом; 1 007 гривень 47 копійок пеня (а. с. 14).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Судове рішення, що оскаржується, не відповідає зазначеним вище вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

У частині першій-третій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За змістом пунктів 1-1, 5 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»:

договір про споживчий кредит вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;

кредитна лінія вид кредиту, надання якого здійснюється повністю або частинами в узгоджені сторонами строки протягом строку кредитування. При цьому може бути передбачено право споживача отримати кредит у межах встановленого кредитного ліміту у разі часткового або повного погашення кредиту протягом строку кредитування, визначеного в договорі про споживчий кредит

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ «А-БАНК» посилалося на те, що 29 квітня 2024 року уклало з ОСОБА_1 договір, за умовами якого позичальниця отримала кредит на її картковий рахунок.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 будучи клієнткою АТ «А-БАНК» 29 квітня 2024 року уклала з банком кредитний договір шляхом підписання заяви про надання послуги «Швидка готівка» № АВН0СТ08079390

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею вищевказана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, які розміщені на сайті банку за посиланням: https://a-bank.com.ua/, таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять кредитний договір.

Заява про надання послуги «Швидка готівка» від 29 квітня 2024 року зі сторони ОСОБА_1 підписана електронним підписом, перевіреним за допомою відкритого ключа 03b8f00853b246ef1aa01cc8ef4f446178b16a1269 145d56e67b.

На підставі укладеного договору відповідачка отримала кредит у сумі 60 000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є банківська платіжна картка № НОМЕР_1 .

Банк має право надавати платіжні послуги відповідно до Закону України «Про платіжні послуги» з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України, що регулюють діяльність банків.

Статтею 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що електронний платіжний засіб платіжний інструмент, реалізований на будь-якому носії, що містить в електронній формі дані, необхідні для ініціювання платіжної операції та/або здійснення інших операцій, визначених договором з емітентом.

Відповідно до пунктів 25 частини двадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати; негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку

АТ «А-БАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до вимог частини першої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

За змістом частини третьої статті 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами..

Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.

Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Відповідно до частини першої, другої статті 14 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Визначення кредитодавцем можливості укладення договору про споживчий кредит здійснюється на підставі відповідного запиту (заяви) споживача, у тому числі з використанням засобів дистанційного зв`язку, та оцінки кредитоспроможності споживача.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі Закон № 675-VIII), який набрав чинність 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні закріплено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону № 675-VIII).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону № 675-VIII).

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (абзац 1 частини 7 статті 11 Закону № 675-VIII).

Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до частини третьої статті 14 Закону № 675-VIII реєстрація фізичної особи в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції означає надання нею згоди на використання та обробку її персональних даних і вчинення інших дій, передбачених Законом України «Про захист персональних даних».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація це процес використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або уповноваженого представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи це набір даних, які дають змогу встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Згідно з частиною четвертою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» первинними джерелами відомостей про фізичну особу є: видані на її ім`я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе.

Укладений між сторонами даної справи договір має специфіку, не властиву укладенню кредитних договорів у паперовому вигляді. Банківське обслуговування клієнтів здійснюється дистанційно, а тому споживач самостійно розпоряджається наданими йому коштами. Погодження із умовами та правилами обслуговування рахунків фізичної особи шляхом проставляння електронного підпису особою свідчить про належне укладання кредитного договору.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка підписала заяву про надання послуги «Швидка готівка» від 29 квітня 2024 року електронним підписом. В заяві відповідачка висловила свою згоду саме на укладення такого договору.

Відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору від 29 квітня 2024 року: сума кредиту складає 60 000 гривень (пункт 4 заяви); строк кредитування 24 місяці з 29 квітня 2024 року до 28 квітня 2026 року (включно) (пункт 5 заяви); процентна ставка фіксована та становить 85% на рік. Проценти за користування кредитом сплачуються у складі щомісячного платежу та нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день за формулою: сума заборгованості х річну відсоткову ставку / 360 днів (умовно) на рік (пункт 6 заяви).

Визначену договором суму кредиту зараховано на відкриту на ім`я ОСОБА_1 банківську платіжну картку № НОМЕР_1 .

З огляду на викладене, договір від 29 квітня 2024 року вважається такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що станом на 28 травня 2025 року, у відповідачки наявна заборгованість у сумі 64 168 гривень 97 копійок, з яких: 47 882 гривні 96 копійок заборгованість за кредитом; 15 278 гривень 54 копійки проценти за користування кредитом; 1 007 гривень 47 копійок пеня..

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 зазначено, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Це відповідає положенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктами 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України 04 липня 2018 року № 75 передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

Із наявних в матеріалах справи розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що відповідачка отримала кредитні кошти та користувалася ними.

У цій справі позивачем доведено на підставі належних доказів, волевиявлення сторін на укладення правочину, зокрема погодження банком заявки позичальниці на його укладення, а також наявність заборгованості за кредитним договором від 29 квітня 2024 року.

Відповідачка не надала суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту в розмірі, визначеному договором, так і розмір боргу, що є її процесуальним обов`язком. Наявний в матеріалах справи розрахунок перевірений судом і відповідачкою не спростований, контррозрахунок не наданий.

Суд першої інстанції у цілому погодившись із наявністю між сторонами договірних зобов`язань та доведеністю неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в результаті чого утворилась заборгованість, втім прийшов до висновку про передчасність пред`явленого АТ «А-БАНК» позову.

Вказаний висновок обґрунтований тим, що з аналізу наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо достовірно встановити, що заборгованість відповідачки була безперервною понад 90 днів, що надавало б право банку розірвати договір в односторонньому порядку.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з огляду на наступне.

Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3)сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору в разі наявності заборгованості у клієнта зі сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, банк має право достроково розірвати кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку заборгованості, що виникла при користуванні клієнтом послугою «Швидка готівка».

Відповідно до виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості за кредитним договором від 29 квітня 2024 року останній платіж на погашення заборгованості відповідачкою вносився 30 січня 2025 року.

У своїй сукупності відповідні докази дають змогу встановити, що після цієї дати відповідачкою будь-які кошти за договором не сплачувалися. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

А тому пред`явивши позов 28 травня 2025 року, тобто на 118 день наявності простроченої заборгованості, банк діяв згідно з положеннями укладеного між сторонами договору.

У цій частині колегія суддів звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 5 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, відповідно до яких проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі N 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» у редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «Суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту".

У вищевказаній постанові від 26 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що «визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

Разом з цим колегія суддів враховує, що висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) стосуються позовних вимог кредиторів, які були заявлені до 10 червня 2017 року. Тоді як позов у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, пред`явлено у травні 2025 року, коли норма частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», правильне застосування якої було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі, втратила чинність.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 02 червня 2021 року у справі № 639/1230/18 (провадження № 61-2620св21), від 22 листопада 2023 року у справі № 426/4264/19 (провадження № 61-1565св23).

Зокрема у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 426/4264/19 (провадження № 61-1565св23) Верховний Суд вказав на те, що суд апеляційної інстанції, у справі, яка переглядається, помилково застосував положення Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування», а тому висновки апеляційного суду про те, що у позичальника не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було направлено вимогу про дострокове повернення кредиту, є неправильними.

З урахуванням вищевикладеного АТ «А-БАНК» належними та допустими доказами довело наявність права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 квітня 2025 року.

Разом з цим колегія суддів вважає безпідставним включення позивачем до суми заборгованості, яка підлягає стягненню ОСОБА_1 , пені у сумі 1 007 гривень 47 копійок, з посиланням на положення пункту 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» 15 листопада 2016 року № 1734-VIII зважаючи на наступне.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24).

Вказане свідчить, що судом касаційної інстанції визначено єдиний підхід щодо застосування норм права до правовідносин, які випливають, зокрема й з споживчого кредиту та щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року.

Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

З урахуванням вищевикладеного, з ОСОБА_1 на користь АТ «А-БАНК» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 29 квітня 2024 року № АВН0СТ08079390 у сумі 63 161 гривня 50 копійок, з яких: 47 882 гривні 96 копійок заборгованість за кредитом; 15 278 гривень 54 копійки проценти за користування кредитом.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, заочне рішення суду першої інстанції від 29 липня 2025 року ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «А-БАНК» заборгованість за кредитним договором від 29 квітня 2024 року № АВН0СТ08079390 у сумі 63 161 гривня 50 копійок, з яких: 47 882 гривні 96 копійок заборгованість за кредитом; 15 278 гривень 54 копійки проценти за користування кредитом.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «А-БАНК» у встановленому порядку та розмірі сплачено судовий збір за подання в електронній формі позовної заяви у сумі 2 422 гривні 40 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією від 28 травня 2025 року (а. с. 28).

За подання апеляційної скарги АТ «А-БАНК» у встановленому порядку та розмірі сплачено судовий збір у сумі 4 542 гривні, що підтверджується платіжною інструкцією від 13 серпня 2025 року (а. с. 70).

За наслідками перегляду цієї справи у суді апеляційної інстанції позов

АТ «А-БАНК» до ОСОБА_1 задоволено частково на 98,43% (63 161,50 / 64 168,97 х 100).

З урахуванням викладеного, з ОСОБА_1 на користь АТ «А-БАНК» пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у сумі 6 855 гривень 06 копійок ((2 422,40 + 4 542,00) х 98,43%).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» заборгованість за кредитним договором від 29 квітня 2024 року № АВН0СТ08079390 у сумі 63 161 (шістдесят три тисячі сто шістдесят одна) гривня 50 копійок, з яких: 47 882 гривні 96 копійок заборгованість за кредитом; 15 278 гривень 54 копійки проценти за користування кредитом.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» судові витрати, понесені на сплату судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій, у сумі 6 855 (шість тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) гривень 06 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Мирослава КУЛЯНДА

Ірина ЛИТВИНЮК