ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/6180/25
Номер провадження 22-ц/818/4317/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Київського районного суду м. Харкова Дяченко О.М. від 23 червня 2025 року по справі № 953/6180/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зняття арешту із майна, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, третя особа: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зняття арешту із майна.

Позовна заява мотивована тим, що на виконанні у Шевченківському ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебувало виконавче провадження № 67663303 з примусового виконавчого листа № 520/6297/19 від 30 вересня 2019 року, виданого Харківським окружним адміністративним судом, щодо стягнення з нього на користь ГУ ДПС у Харківській області грошових коштів у розмірі 17 000,00 грн. 09 лютого 2022 року постановою державного виконавця накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику. 11 листопада 2022 року вказане виконавче провадження завершене шляхом повернення виконавчого листа стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернене стягнення. Новий строк пред`явлення виконавчого листа був визначений до 11 лютого 2023 року. Однак у подальшому ГУ ДПС у Харківській області більше не зверталось до органів примусового виконання із виконавчим листом № 520/6297/19. Отже, строк пред`явлення вказаного виконавчого документа до виконання сплив, стягувач втратив право на звернення за примусовим виконанням, проте арешт майна, накладений 09 лютого 2022 року у виконавчому провадженні № 67663303, продовжує діяти й обмежувати його право власності. Існування такого арешту не відповідає ні вимогам законодавства, ні завданням виконавчого провадження, а тому арешт має бути знятим.

Просив зняти арешт з його рухомого і нерухомого майна, який накладено постановою державного виконавця від 09 лютого 2022 року в рамках виконавчого провадження № 67663303 з примусового виконання виконавчого листа № 520/6297/19 від 30 вересня 2019 року, виданого Харківським окружним адміністративним судом, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДПС у Харківській області суми грошових коштів у розмірі 17 000,00 грн.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 23 червня 2025 року у відкритті провадження у справі відмовлено, роз`яснено позивачу, що він може звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку, визначеному Розділом VII ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд виходив з того, що арешт на майно було накладено державним виконавцем у виконавчому провадженні з виконання рішення суду про стягнення із ФОП ОСОБА_1 на користь держави податкового збору, отже позовна заява боржника про зняття арешту не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, це питання повинно вирішуватись за скаргою, поданою у порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

На вказане судове рішення 08 липня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Зеленський В.В. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження, адже у своєму позові він не ставить питання про порушення його прав державним виконавцем, не оскаржує ані саму постанову про арешт майна, ані незняття арешту після завершення виконавчого провадження, оскільки такі дії виконавця були правомірними. У нього не виникало підстав оскаржувати дії виконавця і не виникало будь-якого публічно-правового спору із органом примусового виконання. Поданий позов є позовом про захист права власності, оскільки арешт майна (обмеження права власності) виник на підставі цілком законних дій виконавця, проте на сьогодні такий захід втратив свою легітимну мету і процесуальний сенс (забезпечення права стягувача на повторне звернення), адже строк на пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив. Отже, його звернення до суду в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України, не зможе забезпечити захист його права власності через відсутність предмету оскарження (протиправні дії чи бездіяльність органу примусового виконання).

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 23 жовтня 2025 року надіслані апеляційним судом на адресу учасників справи:

Представник ОСОБА_1 адвокат Зеленський В.В., ГУ ДПС у Харківській області, Шевченківський відділ ДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції отримали в електронних кабінетах 01 серпня 2025 року (а.с. 51-53).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що позивач у справі як боржник у виконавчому провадженні не може пред`являти позов про зняття арешту з майна з огляду на те, що законом у цьому випадку передбачений захист його прав шляхом оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини 1 статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішеннями, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).

Тобто, якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ. Якщо виконанню підлягає рішення іншого органу (не суду) і відсутній спеціальний закон, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів ДВС, у такому випадку вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року в справі № 213/2012/16 (провадження № 14-13цс18).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61- 4726сво19) викладено правовий висновок про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна, посилаючись на те, що арешт на все його майно, накладений в рамках виконавчого провадження № 67663303 з примусового виконання виконавчого листа № 520/6297/19, виданого 30 вересня 2019 року Харківським окружним адміністративним судом, про стягнення з нього як ФОП на користь держави податкового боргу в сумі 17 000,00 грн, втратив свою актуальність та перешкоджає йому у реалізації права власності.

Тобто, арешт на належне позивачу майно був накладений в рамках виконавчого провадження з виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду про стягнення податкового боргу, а не судового рішення у цивільній справі.

Натомість право на звернення зі скаргою в порядку розділу VII ЦПК України пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 161/21386/20, провадження № 61-14615св21.

Враховуючи наведене, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду в порядку глави VII ЦПК України.

При цьому, позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані до ГУ ДПС в Харківській області як до особи, в інтересах якої було накладено арешт, а не до органу примусового виконання. Дії державного виконавця щодо накладення та не зняття арешту позивач не оскаржує, зазначаючи про їх правомірність.

За змістом частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 цього Кодексу).

За визначенням пунктів 1 та 2 частини 1 статті 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Для визначення юрисдикції спору щодо зняття арешту необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 січня 2020 року у справі № 340/25/19.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що підставою цього позову він визначив наявність арешту, накладеного на його майно, який перешкоджає йому в реалізації правомочностей власника. Дії та рішення державного виконавця позивач не оскаржує, вважає їх правомірними, вимог до органу примусового виконання не заявляє. Питання зняття арешту з майна позивача ставиться не у зв`язку із порушенням порядку його накладення та зняття виконавцем, а у зв`язку з порушенням прав позивача як власника майна, та відсутністю, на його думку, підстав для збереження такого арешту.

За таких умов, позов спрямовано на захист цивільних прав позивача, пов`язаних з розпорядженням власним майном, що фактично є різновидом негаторного позову.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, дійшов помилкового висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права, тому зазначене судове рішення слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Київського районного суду м. Харкова від 23 червня 2025 року скасувати, справу направити до Київського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина