"21" жовтня 2025 р. Справа № 363/1328/25
21 жовтня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
судді Олійник С.В.,
за участі секретаря Поліщук Є.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя,
13 березня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя.
Документи про право власності на спільно придбане у шлюбі майно оформлені на ОСОБА_2 .
Позивачем та відповідачем за час шлюбу проведено реконструкцію житлового будинку.
Після розлучення подружжя не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна.
Процесуальні дії та рішення у справі.
02 квітня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі, та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, визначено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень.
05 червня 2025 року ухвалою суду закінчено підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.
21 жовтня 2025 року протокольною ухвалою вирішено проводити розгляд справи у відсутності відповідача, в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи.
Позиції учасників справи.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили.
Представник позивача подав суду клопотання про можливість розгляду справи у його відсутність та позивача. Позов підтримує у повному обсязі.
Відповідач до суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неприбуття не повідомила, не заявила про розгляд справи у її відсутність, відзиву на позовну заяву не надавала.
Відповідач повідомлялась шляхом направлення судових повісток, що підтверджується поштовим повідомленням, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися на адресу суду «адресат відсутній за вказаною адресою» Крім того, про призначення судового засідання відповідача повідомлялось шляхом здійснення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України про виклик відповідача в судові засідання на підставі ст. 128 ЦПК України, а тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що всі сторони по справі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про розгляд справи за їх відсутності, а також враховуючи відсутність клопотань відповідача про відкладення судового розгляду, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності сторін по справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Копію позовної заяви з додатками відповідачем було отримано, що підтверджується квитанцією про надсилання, яке міститься в матеріалах справи.
Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судом встановлено, що 21 липня 2015 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1032.
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 15.10.2021 року.
Із договору купівлі продажу житлового будинку встановлено, що 11 серпня 2017 року ОСОБА_2 придбала житловий будинок, загальною площею 97,9 кв. м, житловою площею 61,1 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництва якого здійснено на підставі будівельного паспорту встановлено, що відбулась реконструкція житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за замовленням ОСОБА_2 , зареєстровано житловий будинок, загальної площі 97,9 кв.м, з якої житлова площа складає 61,1 кв.м, 1 поверх з мансардою, вартість основних засобів, які прийняті в експлуатацію та складає 391 600 грн.
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 20.09.2018 №43117389 внесено відповідні зміни до запису про право власності за номером 21843419 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 218.

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується право власності на момент розгляду справи за відповідачем на житловий будинок та земельні ділянки за кадастровими номерами :27:211:6001, площею 0,25 га, :27:212:6001, загальною площею 0,0341 га :27:211:6002, загальною площею 0,0228 га.

Застосовані норми права.

У відповідності до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

В силу ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2).

Як зазначено у ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

В силу ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2).

За приписами ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2).

9. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3).

В силу ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом (ч. 1). У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (ч. 2). У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3).

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (абз. 1 п. 23).

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25).

Мотиви і висновки суду.

У період з 21 липня2015 року по 15 жовтня 2021 року (дата набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили) сторони перебували у шлюбі.

Власником спірного майна є відповідач ОСОБА_2 .

Майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями і господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,25 га кадастровий номер :27:211:6001, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування; земельна ділянка, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0341 га, кадастровий номер :27:212:6001, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0228 га кадастровий номер :27:211:6002, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, придбане 11 серпня 2017 року під час перебування сторін у шлюбі.

Отже, виходячи з приписів ст. 60 СК України, це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Сторони не досягли домовленості про поділ спірного майна в позасудовому порядку.

За цих обставин на підставі ч. 1 ст. 70 СК України наявні підстави для задоволення позовних вимог і поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши позивачу та визнавши за ним право власності на 1/2 частину спірного майна.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач належними і допустимими доказами довів правомірність своїх вимог.

Встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, дають суду підстави для висновку, що позовна заява є обґрунтованою, тому підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо судових витрат.

Із приписів статей 133, 141 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати розподіляються між сторонами залежно від результатів розгляду справи. Оскільки позивач не заявив вимог про їх відшкодування, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 258, 263-265, 268, 279, 280, 282 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя задовольнити.

Поділити майно, яке є об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати право власності за ОСОБА_1 на майно:

на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 97,9 кв.м, житлової площі 61,1 кв.м, який складається з житлового будинку літ «А», гаража літ «Б», госпблока літ «В», погріба літ «Г», розташованого за адресою АДРЕСА_1 ;

на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :27:211:6001, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ;

на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0341 га, кадастровий номер :27:212:6001, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 ;

на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0228 га, кадастровий номер :27:211:6002, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ,; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя С.В. Олійник