ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 953/1513/24

провадження № 22-ц/818/2277/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Київський відділ державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

третя особа П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2025 року в складі судді Муратової С.О.

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, третя особа: П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора, про скасування арешту.

Позовна заява мотивована тим, що йому стало відомо з інформації з Державного реєстр речових права на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна то постановою Київського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (Постанова АА №509751, 09.07.2008 Київського ВДВС ХМУЮ).

Зазначив, що оскільки жодних постанов про відкриття виконавчого провадження на його адресу не надходило, жодних боргів та зобов`язань у нього перед третіми особами відсутні.

Посилався на те, що він звернувся до Київського відділу державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про скасування арешту майна та оголошено заборони на його відчуження накладений постановою Київського ВДВС ХМУЮ АА №509751, 09.07.2008 (об`єкт обтяження квартира за адресою: АДРЕСА_1 ) стосовно ОСОБА_1 та у відповідь виконавча служба повідомила, що виконавче провадження, щодо стягнення з ОСОБА_3 у відділі не перебуває.

Вважав, що стосовно нього відсутні, будь які виконавчі провадження, але в той же час є безпідставно накладений арешт на майно позивача згідно постанови АА №509751 09.07.2008 Київського ВДВС ХМУЮ.

Просив скасувати арешт на майно та оголошення заборони на його відчуження, накладений Постановою Київського ВДВС ХМУЮ АА №509751, 09.07.2008 (об`єкт обтяження квартири за адресою: АДРЕСА_1 ) стосовно ОСОБА_1 та обтяження зареєстроване: 06.08.2008 за №7695977 реєстратором: Восьма Харківська державна нотаріальна контора, 61024, Харківська область, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 26.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що дана позовна заява про скасування арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції жодного виконавчого провадження, щодо стягнення з нього не перебуває, а від так він позбавлений можливості оскаржити дії виконавчої служби та не є стороною у виконавчому провадження. Згідно з ст. 447-1 ЦПК України лише сторони мають право звернутися до суду зі скаргою. А від так висновки суду про порядок розгляду справи згідно розділу VII ЦПК України є помилковим, оскільки фактично не існує виконавчого провадження в якому накладався арешт.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, то позовна заява ОСОБА_1 про скасування арешту повинна розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно ксерокопії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.08.2023 №343327256, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №509751, 09.07.2008, Київський ВДВС ХМУЮ накладено арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 (а.с.9).

Відповідно до повідомлення заступника завідувача П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Стрельникова А. від 26.09.2023/П №1716/01-16, адресованого ОСОБА_1 , Восьма Харківська державна нотаріальна контора не накладала арешти, а лише виступала їх реєстратором. Арешти накладалися відповідними органами (у даному випадку це Київський ВДВС ХМУЮ). Заявлені вимоги не підлягають виконанню, оскільки надіслана заява не оформлена належним чином, а саме справжність підпису на цій заяві мала бути нотаріально засвідченою або він міг особисто звернутися на прийом до нотаріуса. У разі особистого звернення до нотаріуса, йому необхідно мати при собі документи, що посвідчують його особу, а саме паспорт (та копію з нього), витяг з реєстру територіальної громади (та копію з нього), податковий номер (та копію з нього), а також Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. У випадку неможливості особистого звернення до нотаріуса, після нотаріального засвідчення його підпису на заяві, необхідно надіслати її поштою або подати безпосередньо до нотаріальної контори через його представника за нотаріально засвідченою довіреністю. Представник також може подати й інші документи, які зазначені вище (а.с.12).

20.11.2023 ОСОБА_1 звернувся на адресу Київського ВДВС у м. Харкові СМУМЮ м. Харків із заявою про зняття арешту та оголошення заборони на його відчуження, в якій зазначив, що як стало відомо з інформації з Державного реєстр речових права на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна то постановою Київського ВДВС ХМУЮ було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (Постанова АА №509751, 09.07.2008р. Київського ВДВС ХМУЮ). Жодних постанов про відкриття виконавчого провадження на його адресу не надходило, жодних боргів та зобов`язань у нього перед третіми особами відсутні, враховуючи викладене просив скасувати арешт на майно та оголошення заборони на його відчуження, накладений постановою Київського ВДВС ХМУЮ АА №509751, 09.07.2008 (об`єкт обтяження квартира за адресою: АДРЕСА_1 ) стосовно ОСОБА_1 (а.с.10).

Згідно повідомлення державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Івченко Д. від 17.02.2024, за результатами розгляду запиту вх. №20405 від 20.11.2023 Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі відділ) повідомляє наступне: виконавче провадження, щодо стягнення з ОСОБА_1 у відділі не перебуває (а.с.11).

Відповідно до повідомлення заступника завідувача П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Стрельникова А. від 21.05.2024/П №698/01-16, на ухвалу Київського районного суду м. Харкова повідомляє, що в матеріалах справ П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори (Відокремлений підрозділ) до реорганізації Восьма Харківська державна нотаріальна контора, постанова АА №509751 від 09.07.2008 відсутня (не направлялася). В матеріалах справ знаходиться лише заява Київського ВДВС ХМУЮ про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна №14739 від 09.07.2008, щодо накладення арешту, за підписом державного виконавця В.І. Фоміна (а.с.61).

Згідно повідомлення директора Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради Жинжикової І. від 18.10.2024 №11827/0412/24, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради розглянуто ухвалу по справі №953/1513/24 н/п №2/953/1800/24 від 12.08.2024 (вх. №11058/04-12/24 від 01.10.2024) про витребування з матеріалів інвентаризаційної справи копії документів, що слугували підставою для арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 (постанова АА №509751 від 09.07.2008, винесена Київським ВДВС ХМУЮ). За результатом розгляду запиту повідомляє. Отримання інформації стосовно наявності обтяжень на об`єкт нерухомого майна регламентовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради надає з матеріалів інвентаризаційної справи квартири АДРЕСА_2 копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Київського ВДВС ХМУЮ від 09.07.2008 згідно з оригіналом: серії АА №509751, яким накладено арешт на майно, що належить: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на частку квартири АДРЕСА_2 (а.с.94).

Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Зайцевим Р.Б. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА №108852 від 09.07.2008, при примусовому виконанні виконавчого листа №6-2487 виданого 13.08.2007 Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «ПравексБанк» суми боргу у розмірі 4044,56 грн., постановлено накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає: АДРЕСА_1 , а саме на частку квартири АДРЕСА_2 в межах суми боргу: 4044,56 грн. Заборонено здійснювати відчуження майна, яке належить ОСОБА_1 , а саме: частки квартири АДРЕСА_2 в межах суми боргу: 4044,56 грн. (а.с.96).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один із принципів цивільного судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення у касаційному порядку та в яких межах.

У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22).

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У цій справі Верховний Суд враховує, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу, його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі, належному відповідачеві.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (провадження № 14-61цс18)).

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Отже, у спірних правовідносинах відповідачем / співвідповідачем у справі має бути боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки вирішення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 522/21027/20 (провадження № 61-3607св24).

Матеріали справи свідчать про те, що на підставі постанови державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Зайцевим Р.Б. серії АА №108852 від 09.07.2008 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 в межах суми боргу: 4044,56 грн.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що стягувачем за виконавчим листом №6-2487 виданого 13.08.2007 Печерським районним судом м. Києва є АКБ «ПравексБанк», а боржником ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем належна для захисту прав позивача вимога про звільнення майна з-під арешту має бути заявлена до належного відповідача, тобто до АКБ «ПравексБанк», оскільки саме воно виступало особою, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні, в межах якого було накладено арешт на нерухоме майно. Однак в даній справі в якості відповідача зазначено Київський відділ державної виконавчої служби в м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Таким чином, установивши, що позов пред`явлено до неналежного кола осіб, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволення позову саме з цих підстав.

Водночас ОСОБА_1 не позбавлений права на пред`явлення позову до суду до належного відповідача.

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки по суті вимог апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова