Дата документу 20.10.2025
Справа № 334/9310/24
Провадження № 2/334/468/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Бредіхіна Ю.Ю. за участю секретаря Жураківської В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно,

установив:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

15.11.2024 року до суду звернулась ОСОБА_3 із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Правонаступником після її смерті є її син ОСОБА_1 .

14.08.2025 року до суду подано уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання особистої приватної власності на нерухоме майно та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавиці за договором купівлі-продажу від 05.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., реєстровий № 1922.

Позивач вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. Інший спадкоємець за законом, брат позивача ОСОБА_4 відмовився від прийняття спадщини на користь позивача.

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кузнєцовою К.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.08.2025 №124/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_5 , оскільки до складу спадкового майна, на яке може бути видано свідоцтво про право на спадщину входить 1/2 частка квартири.

З 28.02.1975 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , який не розірваний, однак з 2016 року вони разом не проживали та не підтримували подружніх стосунків.

17.11.2006 року у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сохою О.Б., за реєстровим № 2747, при укладенні якого отримано нотаріальну згоду її чоловіка ОСОБА_2 .

05.07.2016 року ОСОБА_3 придбала квартиру за адресою АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., реєстровий № 1922. Вказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , оскільки придбана за її власні кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 . Тому вказана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , в якій вона проживала сама, одноособово нею користувалась, відповідач ніколи в ній не мешкав та не був в ній зареєстрований.

07.10.2024 року відповідач надав ОСОБА_3 письмову згоду на дарування спірної квартири позивачу ОСОБА_1 , однак через військову агресію ОСОБА_3 не встигла скористатись нею.

У зв`язку із викладеними обставинами, позивач просить суд поділити набуте під час шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 майно та визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю його матері ОСОБА_3 , визнати за ним право власності на вищевказану квартиру в порядку спадкування за законом після смерті його матері, ОСОБА_3 .

Відповідач відзиву на позов не надав.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою суду від 21.11.2024 року відкрито загальне позовне провадження з викликом (повідомленням сторін), призначено підготовче судове засідання по справі за позовом ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Ухвалою від 30.01.2025 року провадження у справі зупинено у зв`язку із смертю позивача ОСОБА_3 до залучення у справі її правонаступника.

Ухвалою від 28.05.2025 року поновлено провадження у справі, а ухвалою від 17.06.2025 року у приватного нотаріуса ЗМНО Кузнєцової К.В. витребувано копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3

14.08.2025 року надійшла уточнена позовна заява від правонаступника померлої ОСОБА_3 , її сина ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права особистої приватної власності на квартиру за ОСОБА_3 та визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом.

Ухвалою суду від 15.09.2025 року ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті уточнених позовних вимог в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом, закрито підготовче провадження у справі, призначений судовий розгляд по суті.

Представник позивача ОСОБА_6 надала суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач подав до суду заяву про визнання позову, просив розглянути справу за його відсутності.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

28.02.1975 року ОСОБА_3 уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 28.02.1975 року.

У шлюбі у них народилось двоє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 від 28.04.1982 року та НОМЕР_3 від 13.05.1975 року.

Шлюб сторін не розірваний.

У шлюбі 17.11.2006 року ОСОБА_3 уклала з ТОВ «Ластівка» договір купівлі-продажу за реєстровим № 2751, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сохою О.Б., на підставі якого отримала у власність квартиру АДРЕСА_3 .

При укладенні вказаного договору відповідач ОСОБА_2 надав нотаріальну згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_3 квартини АДРЕСА_3 , посвідчену 17.11.2006 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сохою О.Б. (зареєстровано в реєстрі за № 2747).

На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. від 05.07.2016 року за реєстровим №1920, ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_3 та в цей же день придбала квартиру за адресою АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., реєстровий № 1922.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 28.11.2024 року.

13.01.2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кузнєцової К.В. із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі якої заведена спадкова справа № 2/2025 (номер у спадковому реєстрі 73495519).

21.02.2025 року брат позивача ОСОБА_4 надав приватному нотаріусу Кузнєцовій К.В. заяву про відмову від спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (зареєстровано 21.02.2025 року за № 19 у спадковій справі №2/2025).

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Левицька Юлія Василівна надала суду заяву про визнання позову, а також нотаріальну посвідчену згоду на дарування належної йому долі у квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2

Згідно довідки № 06.4-06/02/4552 від 19.09.2025 року Департаменту адміністративних послуг ЗМР за адресою АДРЕСА_2 станом на 26.11.2024 року зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

IV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих власниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вказує ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст. 61 СК України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружися коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом в постанові від 18.05.2023 у справі №344/5528/22 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Також, адвокатом Левицькою Ю.В. надано «заявление о признании иска», яка складена російською мовою.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЦПК України визначено, що суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 9 Конституції України).

Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України").

Конвенцію, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, застосовують у відносинах з державами, які не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції.

Кожна із Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється зазначена Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та у відповідному випадку автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Розглянуті правила про дійсність документів діють, якщо інше не передбачено договорами про правову допомогу за участю України.

У разі коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою на підставі статті 9 ЦПК та положень договорів про правову допомогу щодо мови документів.

Суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою. У цьому випадку нотаріус засвідчує лише оригінальність підпису перекладача, який стоїть під документом, а не відповідність перекладу оригіналові.

Ураховуючи вищенаведене, суд не може прийняти подану адвокатом Левицькою Ю.М. заяву про визнання позову, як допустимий доказ.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Позивачем та його представником на підтвердження своїх вимог не надано жодного доказу, крім тверджень, висловлених у позові щодо купівлі квартири за особисті кошти ОСОБА_3 .

Крім того, ураховуючи фактичні обставини справи та копію нотаріальну посвідчену згоду на дарування належної йому долі у квартирі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , суд дійшов висновку, що між сторонами фактично відсутній спір, адже вирішення питання щодо набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру можливо в межах процедури спадкування.

Керуючись ст. 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України,

вирішив:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) про поділ майна подружжя, визнання права особистої приватної власності на майно у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 27.10.2025 року.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін