судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М.
за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2024 року під головуванням судді Курбанової Н. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року у складі колегії суддів Новікової Т. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П.
у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Красний камінь» про стягнення грошових коштів
У листопаді 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просили стягнути з відповідача:
- на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 050 900 грн - основного боргу, 275 840,39 грн - інфляційних втрат та 43 448,80 грн - 3 % річних;
- на користь ОСОБА_1 431 047,81 грн - основного боргу та 113 141,50 грн - інфляційних втрат.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилались на те, що 25 травня 2022 року постановою Центрального апеляційного господарського суду в справі № 904/6301/21 визнано недійсним акт приймання-передачі частки в статутному капіталі ТОВ «Красний камінь», на підставі якого ОСОБА_2 став власником частки статутного капіталу ТОВ «Красний камінь» у розмірі 50 %, що складає 800 148,00 грн. Визнав недійсними рішення загальних зборів учасників ТОВ «Красний камінь», оформлених протоколами загальних зборів від 23 вересня 2020 року № 23/9, про звільнення з посади директора ТОВ «Красний камінь» ОСОБА_3 та призначення на посаду директора підприємства ОСОБА_2.
02 червня 2021 року заборгованість перед Державною податковою службою в розмірі 2 101 801,85 грн була погашена ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Відповідно до договорів про надання поворотної фінансової допомоги від 21 травня 2021 року № 02/05 та № 03/05 ОСОБА_2 надав підприємству грошові кошти на суму 1 050 900,00 грн для погашення податкового боргу з орендної плати з юридичних осіб, а ОСОБА_1 - 1 050 701,90 грн у рахунок погашення податкового боргу з орендної плати з юридичних осіб, податковий борг з податку на нерухоме майно. Надані ОСОБА_1 кошти стали внеском у статутний капітал ТОВ «Красний камінь», а тому стягненню на його користь підлягає сума в розмірі 431 047,81 грн.
Також позивачі вказували, що на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, означені кошти підлягають поверненню, як майно, яке набуте відповідачем без достатньої правової підстави.
Позовна заява містила посилання на ту обставину, що позивачі погасили борг внаслідок усвідомлення небезпеки, пов`язаної із втратою майна, оскільки вважали, що примусове виконання рішень призведе до втрати майна у зв`язку із проведенням виконавчих дій.
01 березня 2024 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовив.
Суди керувався тим, що позивачі не довели наявність підстав для застосування частини третьої статті 528 ЦК України та переходу до позивачів прав кредитора ТОВ «Красний камінь».
Станом на 2021 рік - час виконання ними зобов`язання замість ТОВ «Красний камінь» позивачі були співвласниками товариства, а ОСОБА_2 ще й його директором, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування частини третьої статті 528 ЦК України.
У вересні 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 10 липня 2024 року в справі № 18/257 та від 14 серпня 2024 року в справі № 205/2361/21. Суди не врахували той факт, що відповідно до приписів частини третьої статті 528 ЦК України для переходу прав кредитора до третьої особи згода боржника не є обов`язковою. Крім того, заявник заперечує проти твердження судів про відсутність ризиків втрати відповідачем свого майна, які можуть слугувати підставою для переходу прав кредитора товариства до позивачів.
У вересні 2024 року представник ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року, в якій просила суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити у справі нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Вважала, що суди застосували норму права без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 вересня 2021 року в справі № 206/1853/18. Відповідно до приписів частини третьої статті 528 ЦК України суди не врахували можливість втрати відповідачем майна внаслідок примусового виконання судових рішень про стягнення коштів з ТОВ «Красний камінь». Вважає, що оскільки ОСОБА_1 виконав зобов`язання замість ТОВ «Красний камінь», то до нього перейшло право кредитора, чого судами не було враховано.
Також представник ОСОБА_1 вважала, що суди неправильно застосували приписи частини третьої статті 528 ЦК України щодо порядку переходу прав кредитора до учасників (засновників) товариства в разі задоволення ними вимог кредитора за боргами товариства у виконавчому провадженні з метою уникнення втратити право на майно товариства, а правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 528 ЦК України в такий спосіб відсутній.
01 жовтня 2025 року постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2024 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року скасовано, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд керувався тим, що зазначаючи, що позивачі не довели наявність підстав для застосування частини третьої статті 528 ЦК України та переходу до позивачів прав кредитора ТОВ «Красний камінь» та вказуючи, що станом на 2021 рік - час виконання позивачами зобов`язання замість ТОВ «Красний камінь» вони були співвласниками товариства, а ОСОБА_2 ще й його директором, суди залишили поза увагою: квитанції про перерахунок позивачами коштів, які долучені до матеріалів справи; докази перебування на примусовому виконанні виконавчих документів та довідки банківських установ про кількість грошових коштів на рахунках ТОВ «Красний камінь».
Суд апеляційної інстанції, за відсутності доданих до матеріалів справи договорів поворотної фінансової допомоги від 21 травня 2021 року № 02/05 та № 03/05, відсутності аналізу наслідків наявності відкритого виконавчого провадження, вчинених виконавчих дій у сукупності з оцінкою доводів позовної заяви про відсутність на рахунках у ТОВ «Красний камінь» грошових коштів, необхідних для задоволення вимог кредиторів, передчасно погодився із висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову.
Із такими висновками не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України висловлюю окрему думку.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, такі складові, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Під час визначення предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи тощо.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), зокрема учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 911/3494/16 зазначено, що корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.
Суди не врахували наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду.
Відповідно до частини четвертої статті 96 ЦК України особи, які створюють юридичну особу, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникли до її державноїреєстрації.
Згідно зі статтею 96-1 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства.
Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.
Учасники (засновники, акціонери, пайовики) юридичної особи мають право у порядку, встановленому установчим документом та законом: 1) брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку юридичної особи і одержувати його частину (дивіденди), якщо така юридична особа має на меті одержання прибутку; 3) у випадках, передбачених законом та установчим документом, вийти з юридичної особи; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, паїв та інших об`єктів цивільних прав, що засвідчують участь у юридичній особі, у порядку, встановленому законом; 5) одержувати інформацію про діяльність юридичної особи у порядку, встановленому установчим документом; 6) одержати частину майна юридичної особи у разі її ліквідації в порядку та у випадках, передбачених законом, установчим документом (право на ліквідаційну квоту).
Учасники юридичних осіб можуть також мати інші права, встановлені статутом та законом.
Законом можуть бути встановлені для певних осіб обмеження щодо володіння корпоративними правами. Законом можуть бути встановлені умови та/або обмеження щодо реалізації окремих корпоративних прав певними особами.
Корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, зокрема які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.
У цій справі встановлено, що станом на 2021 рік - час виконання зобов`язання замість ТОВ «Красний камінь» позивачі були співвласниками товариства, а ОСОБА_2 був його директором.
Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін справа в частині наведених вище позовних вимог віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.
Відносини сторін є корпоративними, а підвідомчий господарським судам спір розглянутий судами загальної юрисдикції.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22) зазначено, що тлумачення частини третьої статті 400, частини другої статті 414 ЦПК України свідчить, що суд касаційної інстанції перевіряє дотримання загальними судами правил юрисдикції незалежно від наявності відповідних доводів у касаційній скарзі; при встановленні порушення правил юрисдикції загальних судів, суд касаційної інстанції закриває провадження у справі повністю або у відповідній частині позовних вимог. У разі встановлення судом, що позовні вимоги повинні розглядатися в господарському судочинстві, суд закриває провадження у справі (повністю або частково), незалежно від доводів касаційної скарги. Розгляд позовних вимог у порядку цивільного судочинства по суті в такому випадку є неможливим.
Судам слід було закрити провадження в справі, оскільки спір не підлягав розгляду в порядку цивільного, а мав розглядатися в порядку господарського судочинства.
Суддя О. М. Ситнік