Справа № 645/7490/24
Провадження № 2/645/714/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року м. Харків

Немишлянський районний суд м.Харкова у складі: Головуючого судді Шарка О.П., при секретарі судових засідань - Мухіні В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Харківська міська рада, про встановлення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Харківська міська рада, в якому просить суд про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 та виділити: в користування ОСОБА_1 ізольовану житлову кімнату №548-3 площею 13.8 кв.м. та приміщення DXXIV санвузол площею 1,2 кв.м.; в користування ОСОБА_2 ізольовані житлові кімнати №548-1, площею 14,7 кв.м та №548-2, площею 10,6 кв.м; DXXIII санвузол площею 1,3 кв.м. В спільному користуванні сторін залишити приміщення загального користування DXVІІІ кухня, площею 12,3 кв.м; DXVІ коридор, площею 10.2 кв.м.; DXXIІ вмивальня площею 4,4 кв.м., DXXI ванна площею 2,9 кв.м; DXІІІ коридор площею 4,6 кв.м, DXI коридор площею 7,4 кв.м.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_2 є його колишньою

дружиною, з якою він перебував у шлюбі з 28.08.2004 р, по 25.12.2023 року.. ОСОБА_3 - є його сином, ОСОБА_4 - є донькою від першого шлюбу його колишньої дружини ОСОБА_2 . Предметом спору є трьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності третій особі - Харківській міській раді на підставі: Рішення виконкому Харківської міської ради від 08.02.2012 року № 75 «Про виключення 3, 4 секцій у будинку АДРЕСА_4 із числа гуртожитку Харківської філії ПАТ «Укртелеком»; Рішення виконкому Харківської міської ради від 12.06.2013 року № 380 «Про визнання наймачами житлової площі мешканців будинку АДРЕСА_4 », яким було визнано наймачем трьох кімнат: № 1, № 2, АДРЕСА_5 житловою площею 39.1 кв.м зі складом сім`ї 4 особи: ОСОБА_2 - наймач; ОСОБА_1 - чоловік наймача; ОСОБА_5 - дочка; ОСОБА_3 - син; Рішення виконкому Харківської міської ради від 03.09.2014 року № 537 «Про визнання громадян наймачами житлової площі» мешканців будинку АДРЕСА_4 ; Рішення Харківської міської ради 14 сесії 7 скликання від 20.09.2017 року № 756/17 «Про комунальну власність м. Харкова», яким було затверджено перелік об`єктів, стосовно яких надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Харкова (додатку 1) - секції №№ 3, 4 житлового будинку АДРЕСА_4 від ПАТ «Укртелеком» на підставі звернення ПАТ «Укртелеком» (вих. №№ 01-12/249 від 20.11.2015, 19-11/124 від 20.06.2017), наказ Фонду державного майна України від 30.12.2015 № 2032 «Про передачу об`єктів житлового фонду та гуртожитків до комунальної власності». Трьохкімнатна квартира АДРЕСА_6 раніше була гуртожитком ВАТ «Укртелеком». На підставі Спеціального ордеру на житлову площу в гуртожитку, виданого відкритим акціонерним товариством «Укртелеком» 04.11.2010 року за № 167, наймачем кімнат № НОМЕР_1 , № 2, № 4 житловою площею 39.1 кв.м стала ОСОБА_2 на склад сім`ї: ОСОБА_2 - основна, ОСОБА_1 - чоловік, ОСОБА_6 - донька, ОСОБА_3 - син. Спеціальний ордер був виданий на основі протоколу спільного засідання президії комітету профспілкової організації та адміністрації Харківської філії ВАТ «Укртелеком» № П-3 від 04.11.2010 р. На даний час квартира не приватизована, є комунальною власністю, власник квартири територіальна громада м. Харкова - Харківська міська рада. Спірна трьохкімнатна квартира АДРЕСА_7 складається: - із трьох ізольованих житлових кімнат: № 548-1 площею 14.7 кв.м; № 548-2 площею 10.6 кв.м; № 548-3 площею 13.8 кв.м. Житлова площа квартири складає 39,1 кв.м.- із приміщень загального користування: DX1 - коридор загального користування площею 7.4 кв.м; DXIII - коридор площею 4,6 кв.м; DXVI - коридор площею 10.2 кв.м; DXVIII кухня площею 12.3 кв.м; DXXI ванна площею 2.9 кв.м; DXXI1 вмивальня площею 4.4 кв.м; DXXIII санвузол площею 1.3 кв.м; DXXIV - санвузол площею 1.2 кв.м. Всього приміщень площею 44.3 кв.м. Всього площа квартири складає 78.8 кв.м. Це підтверджується технічним паспортом квартири АДРЕСА_7 від 02.02.2024 року. На даний час в квартирі АДРЕСА_7 зареєстровані з 30.09.2014 року та проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , Це підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04.03.2024 р., виданою Департаментом реєстрації Харківської міської ради. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 25.12.2023 року, він вимушений був 04.03.2024 року звернутися до Харківського міського Голови І. Терехова з проханням надати згоду на укладення зі мною окремого договору найму на користування житловою кімнатою № НОМЕР_2 , площею 13.8 кв.м в квартирі АДРЕСА_7 , а також частиною коридору DХVІ площею 10.2 кв.м; частиною вмивальні ОХХІІ площею 4.4 кв.м; санвузлом DXXIV площею 1.2 кв.м: частиною ванни DХХІ площею 2.9 кв.м та частиною кухні ОХУІІІ площею 12.3 кв. м. Позивач просив визнати мене, ОСОБА_1 , наймачем житлової кімнати № НОМЕР_2 , площею 13.8 кв.м; частини коридору DХУІ площею 10.2 кв.м; частини вмивальні DХХІІ площею 4.4 кв.м; санвузла DХХ1У площею 1.2 кв.м; частини ванни DХХІ площею 2.9 кв.м та частини кухні DХУПІ, площею 12.3 кв.м, розташованих на першому поверсі в квартирі АДРЕСА_7 , зі складом сім`ї одна особа - ОСОБА_1 . Тривалий час не було відповіді на його звернення, 23.08.2024 року він вимушений був вдруге звернутися до Харківського міського Голови І.Терехова і просив про вирішення його питання про визнання мене наймачем займаної мною житлової площі. У вересні 2024 року він отримав відповіді на обидва його звернення від 05.04.2024 року за № Р-8-3933/0/1, в яких йому було рекомендовано звернутися до Центру надання адміністративних послуг м. Харкова (ЦНАП) для вирішення питання про визнання його наймачем житлової площі, яку він займав. Він звернувся в ЦНАП, але йому було роз`яснено, що для вирішення його питання необхідно з`явитися всім особам, зареєстрованим в спірній квартири та надати необхідні документи, однак, відповідачі відмовилися. Відповідачі з 2020 року по даний час відповідачі не сплачують комунальні послуги за теплопостачання, гарячу та холодну воду, водовідведення та вивіз побутових відходів, позивач сплачує всі заборгованості по мірі свого матеріального забезпечення, але не може сплачувати борги за колишню дружину, її повнолітню доньку та свого повнолітнього сина. Протягом останніх 20 років в їх колишній сім`ї встановився фактичний порядок користування квартирою АДРЕСА_7 . А саме 20 років він постійно користується /проживає в житловій кімнаті № 548-3 площею 13.8 кв.м. З боку відповідачів ніколи не надходило претензій до нього, щодо користування вказаною житловою кімнатою. Вони погоджувались з таким порядком користування квартирою в цілому.

У ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідачі в режимі відеоконференції позовні вимоги не визнали у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними.

ОСОБА_2 надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що на підставі ордеру, виданого ПАТ Укртелеком, їй разом із донькою ОСОБА_4 було надано право на заняття трьох кімнат: № 1, № 2, АДРЕСА_8 , про що свідчать відповідні відмітки щодо реєстрації. Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.12.2012 № 75 виключено секції 3, 4 у будинку АДРЕСА_4 із числа гуртожитку Харківської філії ПАТ «Укртелеком». Відповідно до рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 12.06.2013 № 380 «Про визнання наймачами житлової площі мешканців будинку АДРЕСА_4 » (зі змінами згідно з рішенням від 03.09.2024 № 557) визнано мене ОСОБА_2 наймачем трьох кімнат: № 1, АДРЕСА_4 , АДРЕСА_8 , зі складом сім`ї 4 особи:

Надалі у жовтні 2024 року у вказаному помешканні по АДРЕСА_9 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 зареєстровано 6 осіб,

На теперішній час, в будинку АДРЕСА_4 змінена нумерація секцій та квартир, і нею відповідно здійснюються заходи щодо перереєстрації усіх зареєстрованих членів сім`ї за новою адресою - АДРЕСА_10 . Зокрема, нею подано заяву до Харківської міської ради зі згодою всіх зареєстрованих повнолітніх осіб, в тому числі і зі згодою самого позивача - ОСОБА_1 , технічний план помешкання (який надано позивачем до суду) щодо реєстрації за новою адресою: АДРЕСА_10 (копію заяви додаю на розгляд суду).

Тому, позивач вводить суд в оману та надає довідку Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 04.03.2024, що втратила чинність.

Позивач, на момент подачі позову не отримав довідку щодо кількості зареєстрованих осіб за даною адресою та надав на розгляд суду не актуальну інформацію.

Виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного із мешканців в спірній квартирі, а саме: 39,1 кв. м., то надання в користування позивачу кімнату загальним розміром 13,8 кв. м. погіршить права відповідачів. Такий порядок не відповідає вимогам законодавства, оскільки матиме місце відступлення від розміру житлової площі, що припадає на відповідачів в зазначеній квартирі в сторону зменшення ((39,1 кв. м. - 13,8 кв. м) : 5= 5,06 кв.м). При цьому позивач отримає у користування на 8,74 кв. м. житлової площі більше від житлової площі в квартирі, яка припадає на кожну особу. Це призведе до порушення прав відповідача як співмешканця спірної квартири.

Твердження позивача, що «протягом останніх 20 років в нашій колишній сім`ї встановився фактичний порядок користування квартирою АДРЕСА_11 . А саме 20 років я постійно користуюсь/проживаю в житловій кімнаті; 548-3 площею 13,8 кв.м.» зовсім не відповідає дійсності і повністю викривляє фактичну ситуацію. Позивач вкотре вводить суд в оману, оскільки протягом подружнього життя, у кімнаті 13,8 кв.м. ОСОБА_2 та позивач проживали разом.

Враховуючи викладене, визначення порядку користування спірною квартирою за варіантом, запропонованим позивачем, не є вирішенням спору.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений заздалегідь і належним чином.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У ході судового розгляду встановлено та заперечується сторонами у справі, що позивач та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 28.08.2004 р, по 25.12.2023 року. Шлюб розірвано заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.12.2023 року, справа № 645/6277/23. ОСОБА_3 - є його сином, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 09.06.2006 року міським відділом РАЦС № ЗХарківського обласного управління юстиції, актовий запис за № 1927. ОСОБА_4 - є донькою від першого шлюбу його колишньої дружини ОСОБА_2 .

На підставі ордеру, виданого ПАТ Укртелеком» було надано право на заняття трьох кімнат: № 1, № 2, АДРЕСА_8 , про що свідчать відповідні відмітки щодо реєстрації. Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.12.2012 № 75 виключено секції 3, 4 у будинку АДРЕСА_4 із числа гуртожитку Харківської філії ПАТ «Укртелеком». Відповідно до рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 12.06.2013 № 380 «Про визнання наймачами житлової площі мешканців будинку АДРЕСА_4 » (зі змінами згідно з рішенням від 03.09.2024 № 557) визнано мене ОСОБА_2 наймачем трьох кімнат: № 1, № 2, АДРЕСА_8 , зі складом сім`ї 4 особи: ОСОБА_2 - наймач; ОСОБА_1 - чоловік; ОСОБА_7 - дочка; ОСОБА_3 син.

Надалі у жовтні 2024 року у вказаному помешканні по АДРЕСА_12 , АДРЕСА_5 зареєстровано 6 осіб, а саме: ОСОБА_2 - наймач; ОСОБА_1 - колишній чоловік; ОСОБА_4 - донька; ОСОБА_3 - син; ОСОБА_8 - онук (2019 р.н.); ОСОБА_9 - внучка (2023 р.н.).

Згідно зіст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

В силуст.382ЦК України квартирою як об`єктом права власності єізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 1 ЖК України передбачено, що відповідно доКонституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Відповідно дост.358ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном,що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Установлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-79цс14.

За змістом ст. 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються поділу квартири в натурі, тому з`ясування можливості виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, є обов`язковим.

При цьому частку у квартирі можна виділити в натурі, коли цю частку житла можна ізолювативід рештиоб`єктанерухомості та використовувати повністю автономно. Для цього в ній мають бути окремий вхід, санвузол та інші комунікації.

До вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові 15 листопада 2023 року в справі № 357/13634/21 (провадження № 61-9627св23).

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №445/442/16-ц зроблено висновок, що допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу.

Таким чином, для встановлення вказаних обставин справи слід керуватися спеціальними знаннями у цій області, а саме висновками будівельно-технічної експертизи щодо технічної можливості поділу спірної квартири в натурі, однак відповідне клопотання про її призначення учасниками процесу не заявлялось, незважаючи на роз`яснення суду, суд за власною ініціативою позбавлений її призначити.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і оказів незбирає (постанова Верховного Суду від 18 березня 2019 року по справі № 450/2488/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Харківська міська рада, про встановлення порядку користування квартирою відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 23 жовтня 2025 року.

Головуючий-суддя: