Єдиний унікальний номер 142/401/25
Номер провадження 2/142/371/25
РІШЕННЯ

іменем України

28 жовтня 2025 року смт. Піщанка

Піщанський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Гринишиної А.А,

з участю

секретаря судового засідання Шевчука Р.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Бойчук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в залі суду в смт. Піщанка Вінницької області

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Студенянської сільської ради про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Піщанського районного суду з позовом до Студенянської сільської ради про відшкодування моральної шкоди, в якій позивач просить суд стягнути зі Студенянської сільської ради на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, що була завдана їй порушенням її трудових прав повторним незаконним звільненням її з роботи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Вінницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року по справі № 142/310/21 її позов до Студенянської сільської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволений. Її поновлено на посаді прибиральниці службових приміщень з 13 травня 2021 року та стягнено з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 травня 2021 року по 27 березня 2025 року. Вказує, що зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили 27 березня 2025 року і повністю було виконано лише 08 травня 2025 року зарахуванням на її банківську картку заробітної плати за час вимушеного прогулу, встановлено порушення відповідачем її трудових прав, яке завдало їй моральної шкоди, яку вона оцінює у 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. Посилаючись на ст. 56 Конституції України, ст. 237-1 КЗпПУ зазначає, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення її трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а її самостійне юридичне значення і здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц. Зазначає, що в результаті незаконного звільнення з роботи відповідачем, вона на протязі майже чотирьох років змушена була у судовому порядку захищати своє конституційне право на працю і одержання винагороди (заробітної плати) за неї, її було позбавлено легальних засобів до існування, також за відсутності регулярного транспортного сполучення між Гонорівкою та Піщанкою вона змушена була щоразу з`являтися за викликом до суду, наймаючи при цьому таксі або приватний транспорт за приблизно 600 гривень за одну поїздку і витрачаючи при цьому свій час і здоров`я. Відчуття безкарності та кричущої несправедливості щодо неї зі сторони посадових осіб Студенянської сільської ради, причетних до її повторного незаконного звільнення з роботи, невпевненість у завтрашньому дні, на протязі майже чотирьох років дуже гнітило її і весь цей час вона перебувала на межі стресу, що вкрай негативно позначалося на її здоров`ї. Усі зазначені обставини завдали їй великих душевних страждань, а також протягом майже чотирьох років вона з вини відповідача була позбавлена психічного благополуччя. Вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17 суди повинні виходити із презумпції нанесення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку відповідача спростувати таку презумпцію, якщо він заперечує проти позову.

Ухвалою суду від 30 червня 2025 року в даній цивільній справі було відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час та місце проведення судового засідання. Призначено по цивільній справі судове засідання та встановлено строк відповідачу для надання відзиву, позивачу відповіді на відзив.

15 липня 2025 року, через систему «Електронний суд» представником відповідача Студенянської сільської ради Кирнасівським О.П. подано заяву про продовження процесуального строку, в якій він зазначив, що ухвала суду від 30 червня 2025 року доставлена до електронного кабінету відповідача Студенянської сільської ради в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» 30.06.2025 о 16 годині 37 хвилин. Разом з тим, станом на 15 липня 2025 року відповідачем Студенянською сільською радою так і не було отримано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Ознайомитися з позовом в підсистемі електронний суд відповідач також позбавлений можливості, оскільки позовну заяву не додано до матеріалів електронної справи. Без можливості ознайомлення з текстом позовної заяви та додатків до неї у відповідача немає можливості надати відзив на позов і зрозуміти підстави самого позову, у зв`язку з чим просив продовжити Студенянській сільській раді процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 .

Також, 24 липня 2025 року, через систему «Електронний суд» відповідачем Студенянською сільською радою подано відзив на позовну заяву, з доказами направлення його копії та долучених до нього документів іншим учасникам справи. У вказаному відзиві відповідач просив врахувати при прийнятті рішення доводи, викладені у відзиві та відмовити позивачеві у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначив, що ОСОБА_1 звернулась до Піщанського районного суду Вінницької області із позовною заявою до Студенянської сільської ради про відшкодування моральної шкоди. Копію позовної заяви з додатками Студенянська сільська рада отримала 16.07.2025 року через підсистему «Електронний суд», а тому відлік п`ятнадцятиденного терміну на подання відзиву обчислюється з цієї дати. Студенянська сільська рада повністю заперечує проти заявлених вимог, що у своєму позові позивачка посилається на те, що моральні страждання полягають у тому, що вона: зверталась до суду за захистом своїх прав; її було позбавлено легальних засобів до існування, при цьому не зазначено, чому позивач не могла застосовувати навики та вміння своєї професії; вона їздила до суду на таксі за 600 грн., витрачаючи свій час та здоров`я; суд тривав майже чотири роки, і це призводило до її невпевненості у завтрашньому дні, вона перебувала у стані стресу і це негативно позначилось на її здоров`ї. При цьому, жодних доказів, які б підтверджували такі обставини, на які посилається позивач, до позовної заяви остання не надала, не зазначила у позові, що докази будуть подані пізніше, через неможливість подати їх разом із позовною заявою. У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За приписами пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З викладеного слідує, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача. Так, враховуючи всі доводи, які навела позивачка у своїй позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, зазначаємо, що наведених ОСОБА_1 доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки: (1) позивачка не подала жодних доказів на підтвердження моральної шкоди; (2) із позовної заяви не вбачається, чому саме позивачка обрахувала свою моральну шкоду у розмірі: 50000 грн, а не іншого розміру. В позовній заяві відсутні посилання на конкретні докази (наприклад, чеки, квитанції, виписки з лікарні, тощо), які могли б підтверджувати моральну шкоду та її конкретний розмір і які суд може дослідити. Саме лише посилання позивачем на вказані у позові обставини не достатньо, оскільки позивачка повинна послатися на конкретні докази, які, на її думку, могли б підтвердити ці обставини. Тобто, моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення. Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування моральної шкоди на позивача викладена у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 815/6107/17 і від 4 березня 2020 року у справі №815/2215/15. Обставини, встановлені Верховним Судом України у постанові від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17, на яке посилається позивач, не є подібними даній справі, т.я. стосувались порушень гарантованого права на недоторканість особистого життя, право на таємницю телефонних розмов; не допущення збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. Звертаємо також увагу суду на правову позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена у рішенні у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, у пунктах 95, 96 якого вказано, що заявниці вимагали "значної", але конкретно не визначеної компенсації за моральну шкоду, завдану їм у формі приниження, страждання та тривоги моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи... можуть зазнати страждань і тривоги. Але все ж таки,... Суд вважає, що за обставин цієї справи визнання ним порушення є достатньою справедливою сатисфакцією. Таким чином, вимога заявниць про грошову компенсацію не може бути задоволена. За обставин справи, що розглядається, а також враховуючи неподання ОСОБА_1 достатніх доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди та належного обґрунтування її розміру, визнання протиправним звільнення позивачки та поновлення її на роботі є достатньою і справедливою сатисфакцією. Аналогічного висновку у подібних правовідносинах, прийшов і Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №822/3180/15, де зроблено висновок, що за обставин справи, що розглядається, а також враховуючи неподання особою достатніх доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди та належного обґрунтування її розміру, визнання протиправним звільнення позивачки та поновлення її на роботі є достатньою і справедливою сатисфакцією. Таким чином, оскільки позивачем до позовної заяви не подано жодного доказу на підтвердження завдання їй моральної шкоди та заявленого її розміру, вважають відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

06 серпня 2025 року, на електронну адресу суду представником позивача ОСОБА_2 подано відповідь на відзив, з доказами направлення його копії та долучених до нього документів іншим учасникам справи. У вказаній відповіді на відзив представник позивача просив вимоги ОСОБА_1 по даній справі задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування відповіді на відзив на позовну заяву зазначив, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Зазначив, що порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексупередбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення її трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення і здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначені правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц та від 13 серпня 2020 року у справі № 127/16375/19. Посилання відповідача у відзиві на рішення ЄСПЛ у справі «Абдулазіз, Кабалес та Балкандалі проти Сполученого Королівства» також безпідставне, оскільки дана справастосується порушення статті 8 Європейської конвенції з прав людини, яка гарантує право на повагу до приватного і сімейного життя, а не порушення трудових прав. Також відповідач у відзиві не спростував посилання позивача у позовній заяві на постанову ВСУ від 27.09.2017 у справі № 6 - 1435цс17.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача, за довіреністю Очеретяний В.М. просили про задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в позові в повному обсязі, а представник відповідача О.Кирнасівський надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача на підставі наявних доказів та просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, оглянувши подану 15 липня 2025 року через систему «Електронний суд» заяву представника відповідача Студенянської сільської ради Кирнасівського О.П. про продовження процесуального строку, зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних і юридичних осіб, а також інтересів держави.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних дій, передбачених законом, і несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням таких дій. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 7677 ЦПК України).

Відповідно до п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно зі ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням встановленого строку, а документи, подані після закінчення процесуального строку, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 13 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, за винятком випадків, коли поновлення строку неможливе. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, або з ініціативи суду.

Суд зазначає, що факти, на які посилається позивач щодо отримання копії позовної заяви з додатками Студенянською сільською радою 16.07.2025 через підсистему «Електронний суд», не підтверджені. При цьому в матеріалах справи зафіксовано, що ухвалу про відкриття провадження з прикріпленими файлами позивач отримав через систему «Електронний суд» 30.06.2025 року о 17:55. Поряд із тим, з метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, а також для забезпечення принципу змагальності сторін, суд вважає за можливе задовольнити заяву відповідача про продовження процесуального строку для подання відзиву.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши позовну заяву та долучені до неї документи, відзив відповідача на позов, відповідь на відзив, вивчивши інші матеріали даної цивільної справи, в тому числі письмові докази надані сторонами, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди та відшкодування майнової шкоди.

Спірні правовідносини у справі виникли щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 КЗпП України).

Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної в сфері трудових відносин або відносин, що тісно пов`язані з ними, настає лише у тих випадках, які передбачені статтею 237-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Обов`язок по відшкодуванню такої шкоди покладається на роботодавця, незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17 (провадження № 61-10602св21)).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в цивільній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 490/219/17-ц (провадження № 61-30338св18)).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що керуючись положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів під час здійснення ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Зі змісту статті 237-1 КЗпП України, в свою чергу, вбачається, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника безпосередньо у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тлумачення змісту статті 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (Постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 761/17947/20 (провадження № 61-14153св21)).

Судом встановлено, що у червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Студенянської сільської ради Вінницької області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просила поновити її на роботі на посаді прибиральника службових приміщень Студенянської сільської ради у селі Гонорівка Піщанського району Вінницької області з 13 травня 2021 року, стягнути зі Студенянської сільської ради Піщанського району Вінницької області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 травня 2021 року по день винесення рішення суду.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року по справі № 142/310/21 позов ОСОБА_1 до Студенянської сільської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прибиральника службових приміщень Студенянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області з 13 травня 2021 року. Стягнуто із Студенянської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 травня 2021 року по день прийняття постанови суду апеляційної інстанції, а саме 27 березня 2025 року, у розмірі 135 917 грн. (сто тридцять п`ять тисяч дев`ятсот сімнадцять грн.) із подальшим відрахуванням з вказаної суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Також, стягнути зі Студенянської сільської ради на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 667,93 грн. (п`ять тисяч шістсот шістдесят сім грн. 93 коп.) за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції (а.с.4-10).

Таким чином, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 була незаконно звільнена зі Студенянської сільської ради та дані обставини були підтверджені рішенням Вінницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року по справі № 142/310/21, яким позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено. Отже, факт незаконного звільнення є встановленою та доведеною обставиною, що має правове значення для розгляду вимог позивачки щодо відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень позивач зазначає, що в результаті незаконного звільнення з роботи відповідачем, вона на протязі майже чотирьох років змушена була у судовому порядку захищати своє конституційне право на працю і одержання винагороди (заробітної плати) за неї, її було позбавлено легальних засобів до існування, також за відсутності регулярного транспортного сполучення між Гонорівкою та Піщанкою вона змушена була щоразу з`являтися за викликом до суду, наймаючи при цьому таксі або приватний транспорт за приблизно 600 гривень за одну поїздку і витрачаючи при цьому свій час і здоров`я. Відчуття безкарності та кричущої несправедливості щодо неї зі сторони посадових осіб Студенянської сільської ради, причетних до її повторного незаконного звільнення з роботи, невпевненість у завтрашньому дні, на протязі майже чотирьох років дуже гнітило її і весь цей час вона перебувала на межі стресу, що вкрай негативно позначалося на її здоров`ї. Усі зазначені обставини завдали їй великих душевних страждань, а також протягом майже чотирьох років вона з вини відповідача була позбавлена психічного благополуччя.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд зазначає, що на підтвердження розміру завданої моральної шкоди позивачем надано рішення Вінницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року по справі № 142/310/21 та квитанцію про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, судом встановлено, що в результаті незаконного звільнення з роботи відповідачем позивачка протягом майже чотирьох років змушена була у судовому порядку захищати своє право на працю та одержання винагороди (заробітної плати), що створило для неї значні труднощі та обмежило можливості щодо організації стабільного доходу.

Водночас суд не може взяти до уваги твердження позивачки про те, що через відсутність регулярного транспортного сполучення між с. Гонорівка та м. Піщанка вона була змушена щоразу з`являтися до суду, наймаючи таксі або приватний транспорт за значні кошти та витрачаючи власний час і здоров`я. Також суд не має достатніх доказів того, що постійне відчуття безкарності та несправедливості з боку посадових осіб Студенянської сільської ради або невпевненість у завтрашньому дні завдали позивачці значних душевних страждань або позбавили її психічного благополуччя.

Варто зазначити, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Позивачка заявляє про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. Водночас суд, оцінюючи заявлену суму, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи доведені обставини справи, а також часткову недоведеність окремих елементів, на які посилається позивачка як на підстави для заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно з пунктом 13 зазначеної Постанови та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України, у разі порушення прав працівника у сфері трудових відносин - зокрема незаконного звільнення, невиплати належних грошових сум чи інших дій, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або потребують додаткових зусиль для організації життя обов`язок з відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що незаконне звільнення позивачки призвело до моральних страждань, пов`язаних із порушенням її права на працю та необхідністю тривалого судового захисту цього права, що обґрунтовує часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі, визначеному судом з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Таким чином суд, оцінюючи заявлену суму моральної шкоди, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи встановлені обставини справи, характер порушених прав, тривалість вимушених змін у життєвих обставинах позивачки, а також часткову недоведеність заявлених нею обставин щодо обсягу душевних страждань. При цьому суд керується пунктами 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань, тривалості немайнових втрат, а також з урахуванням засад розумності, виваженості й справедливості.

З огляду на те, що незаконне звільнення позивачки призвело до необхідності майже чотири роки у судовому порядку відстоювати своє право на працю, що безумовно супроводжувалося емоційним напруженням, невизначеністю та порушенням звичного укладу життя, однак не доведено наявності істотних психічних чи фізичних страждань, суд вважає справедливим визначити розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди у сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень. Такий розмір відповідає критеріям розумності й справедливості, співвідноситься з тяжкістю порушення трудових прав та рівнем мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову на відповідача.

Суд, керуючись ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, розподіляє судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позивач сплатила судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн., за вимоги майнового характеру та оскільки позов задоволено частково на суму 20 000 грн., з відповідача стягується на користь позивача частина сплаченого судового збору у розмірі 484,48 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 9, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України та пунктами 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Студенянської сільської ради про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути зі Студенянської сільської ради на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, що була завдана порушенням її трудових прав повторним незаконним звільненням з роботи.

Стягнути зі Студенянської сільської ради на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , частину сплаченого судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 484,48 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду через Піщанський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони по справі:

позивач - ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач - Студенянська сільська рада, знаходиться в с. Студена Тульчинського району Вінницької області, вул. Соборна, 42, .

Суддя: