Справа № 308/5185/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Хамник М.М.,

за участі секретаря судового засідання Камілли В.Я.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №308/5185/25 за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Закарпатської обласної ради про скасування наказів,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Тарчанин Р.С.,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Закарпатської обласної ради, в якому просить: визнати незаконними та скасувати накази директора Комунального некомерційного підприємства «Закарпатського центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Закарпатської обласної ради від 18.11.2024 № 141-0 «Про створення тимчасової комісії для службового розслідування та відсторонення від роботи»; від 20.03.2025 №106- к «Про звільнення ОСОБА_1 , внутрішнього сумісника, лікаря з медицини невідкладних станів Ужгородської станції екстреної медичної допомоги, 20.03.2025 року, згідно п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України; від 20.03.2025 №107- к «Про звільнення ОСОБА_1 , старшого лікаря з медицини невідкладних станів центральної оперативної диспетчерської, 20.03.2025 року, згідно п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України; поновити його на роботі лікаря з медицини невідкладних станів Ужгородської станції екстреної медичної допомоги та лікаря з медицини невідкладних станів центральної оперативної диспетчерської з 20.03.2025 року, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 березня 2025 року по день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що його було незаконно відсторонено у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності за вчинення правопорушення, яке не пов`язано з професійною діяльністю. Також вважає незаконним своє звільнення оскільки період перебування на лікарняному не був безперервним протягом чотирьох місяців. Так 17.11.2024 його було затримано за підозрою у вчиненні злочину та у зв`язку з погіршенням здоров`я доправлено до лікарні. Стверджує, що протягом трьох діб затримання він не міг знаходитись на лікарняному, а тому вважає такий лікарняний листок помилковим, відтак в цей період відбулось переривання строку перебування на лікарняному.

14.04.2025 року судом відкрито провадження по справі, призначено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

30.04.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому викладені у позовній заяві вимоги відповідач заперечує як такі, що суперечать нормам матеріального права та є такими, що не відповідають обставинами справи.

Зазначає, що ОСОБА_1 працював на посаді старшого лікаря з медицини невідкладних станів на 0,5 ставки з 04.04.2024р. та внутрішнього сумісника, лікаря з медицини невідкладних станів Ужгородської СЕМД на 0,25 ставки з 15.03.2023р.

За період роботи на цих посадах ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 09 листопада 2023 року до 10 березня 2025 року (шістнадцять місяців), за винятком днів у вересні 2024 року (відпрацьовано 48 год.) та у жовтні 2024 року (відпрацьовано 60 год.).

20 березня 2025 року наказом №106-к та № 107-к від 20.03.2025 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи згідно п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України, тобто з підстав нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Підставою для звільнення старшого лікаря з медицини невідкладних станів ЦОД, внутрішнього сумісника, лікаря з медицини невідкладних станів Ужгородської СЕМД стало перебування ОСОБА_1 на лікарняному в період з 08 листопада 2024 року по 10 березня 2025 року, тобто більше чотирьох місяців безперервно. При цьому, захворювання не було пов`язане з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням і не є захворюванням на туберкульоз. Після 10 березня 2025 року позивач не приступив до роботи, на дзвінки та смс-повідомлення безпосереднього керівника не відповідав, що давало підстави вважати його таким, що продовжує перебувати на лікарняному, так як затримки формування лікарняних на вебпорталі ПФ України про Електронний реєстр листів непрацездатності позивача за останні 16 місяців відбувались постійно.

Крім того, 18 листопада 2024 року, в період перебування позивача на лікарняному до керівника підприємства надійшов рапорт з інформацією про працівника підприємства старшого лікаря з медицини невідкладних станів ОСОБА_1 про перебування останнього в ізоляторі тимчасового тримання.

Оскільки ОСОБА_1 за час перебування на лікарняному скоїв злочин у стані алкогольного сп`яніння, про що зазначено у вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі №308/222/25, то відповідач у відповідності до ч.3 ст.16 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 23.09.1999 № 1105- XIV (в редакції після 01.01.2023) для правомірності оплати та встановлення дійсного статусу лікарняного визнав за необхідне провести службову перевірку (розслідування). Період перебування позивача на лікарняному з 16 по 18 листопада 2024 року потребував перевірки та з`ясування правомірності виплати, оскільки був відкоригований у зв`язку з порушенням режиму лікування 18.11.2024р., де вказана дата виходить за межі періоду листка тимчасової непрацездатності та містив період, коли ОСОБА_1 був затриманий за скоєння злочину.

У зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 на роботі, неповідомлення роботодавця про вихід на роботу, відсутність контакту з ним та відомостей про причини відсутності останнього на роботі за період з 11.03.2025 року по 19.03.2025 року будь-які дії правового характеру, в тому числі і звільнення, були неможливими. Підтвердження перебування на лікарняному в період 16-18.11.2024р. (без застосування до нього заходів забезпечення кримінального провадження (запобіжних заходів - арешту) підприємством отримано 20.03.2025 особисто від ОСОБА_1 із усних та письмових пояснень з урахуванням положень п.2 ч.2 ст.9 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі- Закон № 1105-XIV), згідно якого застрахована особа зобов`язана своєчасно повідомляти роботодавця та страховика про обставини, що впливають на умови або зміну розміру страхових виплат та соціальних послуг.

Вказує, що позивач не тільки не виходив на роботу та не приступав до виконання своїх посадових обов`язків, а й взагалі не реагував не дзвінки та смс-повідомлення роботодавця для з`ясування причин та обставин відсутності його на роботі. При цьому, у зв`язку з перебуванням на лікарняному позивач не був обізнаним (ознайомленим) із наказом від 18.11.2024 року №141-о «Про створення тимчасової комісії для службового розслідування та відсторонення від роботи», а ознайомився з таким та надав пояснення лише 20.03.2025.

Позивач у позовній заяві заперечує правомірність відсторонення його від роботи на підставі наказу роботодавця. Однак, таке твердження є безпідставним та суперечить положенням ст.46 КЗпП України. Так у відповідності до розпоряджень Закарпатської ОВА № 670 від 18.06.2024 року та №1154 від 17.12.2024 КНП Закарпатський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ЗОР віднесено до підприємств, які є критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення області в особливий період. Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України Про критичну інфраструктуру, Порядку ведення Реєстру об`єктів критичної інфраструктури, включення таких об`єктів до Реєстру, доступу та надання інформації з нього, затвердженого постановою КМУ від 28 квітня 2023 року №415 та згідно наказу МОЗ України центральна оперативна диспетчерська (ЦОД) КНП ЗЦЕМД МКЗОР (тобто робоче місце позивача) внесено до Реєстру об`єктів критичної інфраструктури з присвоєнням йому реєстрового номера.

Щодо рішення профспілкового комітету КНП «ЗЦЕМД МК» ЗОР з надання згоди на звільнення ОСОБА_1 внаслідок нез`явлення на роботі протягом чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності зазначає, що у зв`язку з прийняттям Закону України 15 березня 2022 р. №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» профспілки тимчасово обмежили у праві наданні згоди на звільнення працівників за ініціативою роботодавця. У період дії воєнного стану (згідно ст.5 Закону), норми Кодексу законів про працю України - статті 43 «Розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового; представника)» не застосовуються, крім випадків звільнення працівників, обраних до профспілкових органів. Однак, ОСОБА_1 не є обраним до виборних профспілкових органів, тому засідання виборного органу профспілки про надання згоди на його звільнення не скликалося.

Стосовно звільнення позивача з роботи КНП ЗЦЕМД МК ЗОР враховано виробничу необхідність, а саме - ситуацію, за якої заміщення непрацездатного працівника стало необхідним, тобто стало неможливо ані перерозподілити обов`язок хворого працівника між іншими працівниками, ані прийняти іншого на період його хвороби в якості заміни.

З огляду на викладене, вважає звільнення позивача з роботи за п.5 ч.І ст.40 КЗпП України правомірним та підтвердженим долученими доказами.

Також зазначає, що в даному випадку позивач не тільки створив умови, коли роботодавець змушений був протягом тривалого часу (1,5 року) здійснювати заміну працівника але, скоївши злочин, завдав шкоди репутації КНП ЗЦЕМД МЕС ЗОР, яке належить до критичної інфраструктури, а також діяв на шкоду життю та здоров`ю інших людей.

16.05.2025 позивач подав заперечення на відзив у якому не погодився з викладеними у ньому доводами. Зокрема вказав, що після закриття лікарняного особисто спілкувався з керівником, який повідомив, що його нема у графіку і згодом йому повідомлять, коли треба вийти на роботу. Стверджує, що на день виходу з лікарняного він не знав про існування наказу про відсторонення, оскільки з таким не був ознайомлений.

Статтею 16 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності не надається, зокрема, за час перебування під арештом. Тобто законодавцем передбачено, що оплата не проводиться у випадку перебування під арештом, однак, він не перебував під арештом, а був тимчасово затриманий. Відтак, на його думку, лікарняний не повинен був бути відкритим. Вважає, що підстав для його відсторонення не було. Щодо вчиненого кримінально караного діяння, то за це позивач вже поніс визначене судом покарання.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити.

Відповідач явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

Так відповідач має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, отже, ухвала суду та судова повістка, направлялись відповідачу в електронній формі до електронного кабінету такої особи.

Про обізнаність відповідача про розгляд справи свідчить також подання ним відзиву на позов.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача суд враховує наступне.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом вжито заходи для повідомлення учасників прави про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і реалізувати свої процесуальні права.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Виходячи з наведеного, а також враховуючи норми статті 223 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні за відсутності належним чином повідомленого представника відповідача на підставі доказів наявних у справі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку позивача та його представника, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Як установлено з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, ОСОБА_1 працював на посаді старшого лікаря з медицини невідкладних станів на 0,5 ставки з 04.04.2024 та внутрішнього сумісника, лікаря з медицини невідкладних станів Ужгородської СЕМД на 0,25 ставки з 15.03.2023.

За даними веб-порталу електронних послуг ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 08.11.2024 року по 15.11.2024 року; з 16.11.2024 року по 16.11.2024 року; 17.11.2024 року по 25.11.2024 року; з 26.11.2024 року по 02.12.2024 року; з 03.12:2024 року по 11.12.2024 року; з 12.12.2024 року по 20.12.2024 року; з 21.12.2024 року по 24.12.2024 року; з 25.12.2024 року по 13.01.2025 року; з 14.01.2025 року по 31.01.2025 року; з 01.02.2025 року по 20.02.2025 року; з 21.02.2025 року по 10.03.2025 року.

З протоколу від 17.11.2024 встановлено, що слідчим СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ст. лейтенантом поліції Василем Бабич 17 листопада 2024 року о 21год.50хв. ОСОБА_1 було затримано відповідно до ч.4 ст.208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 20.11.2024 ОСОБА_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.259 КК України, обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання строком на два місяці.

Як вбачається з виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №7987-Н з 18.11.2025 по 25.11.2025 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Ужгородська міська багатопрофільна клінічна лікарня» Ужгородської міської ради (медичний висновок №25Р8-К47Х-2249-А5НТ видано з 17.11.2024 по 25.11.2024).

У зв`язку з тим, що відповідачу стало відомо про затримання ОСОБА_1 та відкриття відносно нього кримінального провадження, наказом № 141-о від 18.11.2024р. «Про створення тимчасової комісії для службового розслідування та відсторонення від роботи» останнього відсторонено днем виходу на роботу після лікарняного листка непрацездатності до з`ясування обставин події, що зумовили таке відсторонення, а також створено тимчасову комісію для службового розслідування події, що трапилась 18.11.2024 за участі позивача.

В межа службового розслідування відповідач звернувся до ГУ ПФ України в Закарпатській області із запитом № 112/02-08 від 31.01.2025 щодо нарахування та виплати допомоги ОСОБА_1 по тимчасовій непрацездатності.

Листом від 26.02.2025 ГУ ПФ України в Закарпатській області повідомив відповідача, що відповідно до ч.3 ст.16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-ХІV (в редакції після 01.01.2023) допомога по тимчасовій непрацездатності не надається за час перебування особи під арештом.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду від 21.01.2025 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.259 КК України (завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки із звільненням від відбування покарання з випробуванням строком на один рік.

Після ознайомлення ОСОБА_1 19.03.2025 з наказом №141-о від 18.11.2024, останній надав пояснення в якому повідомив, що з 15.11.2024 перебував на лікарняному з діагнозом ХОЗЛ по 17.11.2024.

17.11.2025 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.259 КК України, яке не пов`язано з трудовою діяльністю. Зазначив, що під час досудового розслідування арештованим не був, клопотання про відсторонення від роботи судом не розглядалось.

В поясненні позивач також наголошує на незаконності відсторонення його від роботи та просить скасувати відповідний наказ і виплатити йому всі передбачені виплати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

За результатами проведеного службового розслідування відповідачем складено Акт від 20 березня 2025 року, з наступними висновками комісії:

Старший лікар з медицини невідкладних станів ЦОД ОСОБА_1 безперервно перебував на лікарняному з 08 листопада 2024 року по 10 березня 2025 року включно. Однак, з урахуванням того, що період перебування працівника з 16 по 18 листопада 2024 року на лікарняному потребував перевірки та з`ясування правомірності виплати, оскільки був відкоригований у зв`язку з "порушенням режиму лікування 18.11.2024р.", де вказана дата виходить за межі періоду листка тимчасової непрацездатності та містив період, коли ОСОБА_1 перебував у якості затриманого за скоєння злочину, а також факту відсутності контакту та відомостей про останнього за період з 11.03.2025 року по 19.03.2025 року, будь-які дії правового характеру були неможливими. Підтвердження перебування на лікарняному в період 16-18.11.2024р. підприємством отримано 20.03.2025р. особисто від ОСОБА_1 із усних та письмових пояснень (з урахуванням положень п.2 ч.2 ст.9 Закону України №1105-XIV).

Виходячи з вищенаведеного та беручи до уваги, що старший лікар з медицини невідкладних станів ЦОД ОСОБА_1 особисто підтвердив своє перебування на лікарняному у період з 16 по 18 листопада 2024 року, а також ту обставину, що КНП "ЗЦЕМД МК" ЗОР (розпорядження Закарпатської ОВА №1154 від 17.12.2024) та ЦОД КНП "ЗЦЕМД МК"ЗОР (згідно наказу МОЗ України) відносяться до категорії критично важливих для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення області в особливий період та у зв`язку з виробничою необхідністю комісія пропонувала адміністрації притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи на підставі п.5 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Щодо правомірності відсторонення позивача

Статтею 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; проведення службової перевірки роботодавцем, який віднесений до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, та/або об`єктів чи операторів критичної інфраструктури; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати.

При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків. Залежно від причин відсторонення заробітна плата на цей період не зберігається, хоч у деяких випадках виплачується допомога за рахунок коштів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або ж нараховується середній заробіток.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку.

Разом з тим за змістом вищезазначеної статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 16.09.2019 р. у справі №369/7266/16-ц.

Як установлено з матеріалів справи позивача було відсторонено на підставі наказу від 18.11.2024 № 141-0 «Про створення тимчасової комісії для службового розслідування та відсторонення від роботи». Вказаним наказом також було створено тимчасову комісію для службового розслідування події, що зумовили таке відсторонення, а саме, рапорт начальника центральної оперативної диспетчерської ОСОБА_2 від 18.11.2024 про затримання правоохоронними органами позивача та перебування його в слідчому ізоляторі.

У підтвердження законності відсторонення позивача від роботи відповідач посилається на те, що відповідно до розпоряджень Закарпатської ОВА № 670 від 18.06.2024 року та №1154 від 17.12.2024 КНП Закарпатський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ЗОР віднесено до підприємств, які є критично важливими для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення області в особливий період.

Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України Про критичну інфраструктуру, Порядку ведення Реєстру об`єктів критичної інфраструктури, включення таких об`єктів до Реєстру, доступу та надання інформації з нього, затвердженого постановою КМУ від 28 квітня 2023 року №415 та згідно наказу МОЗ України центральна оперативна диспетчерська (ЦОД) КНП ЗЦЕМД МКЗОР (тобто робоче місце позивача) внесено до Реєстру об`єктів критичної інфраструктури з присвоєнням йому реєстрового номера. Відтак проведення службового розслідування по факту вчинення позивачем кримінального правопорушення та відсторонення його від роботи на підставі наказу від 18.11.2024 року № 141-о Про створення тимчасової комісії для службового розслідування та відсторонення від роботи не суперечить вимогам ст.46 КЗпП України.

Хоча стаття 46 КЗпП України і передбачає можливість відсторонення працівника на час проведення службової перевірки на об`єктах критичної інфраструктури, однак системний аналіз вказаної норми дає підстави дійти висновку, що таке відсторонення може застосовуватись лише тоді, коли це необхідно для забезпечення об`єктивності розслідування чи безпеки виробничого процесу.

Верховний Суд у низці рішень, (наприклад, постанова від 17.06.2020 у справі № 185/676/18, постанова від 12.08.2021 у справі № 755/3373/19) також неодноразово наголошував, що відсторонення це винятковий захід, який істотно обмежує право на працю, і застосовувати його можна лише за умови, що існує реальна необхідність усунення працівника від виконання обов`язків.

В оскаржуваному наказі від 18.11.2024 № 141-0 «Про створення тимчасової комісії для службового розслідування та відсторонення від роботи» вказано як підставу для відсторонення позивача необхідність з`ясування обставин події, що зумовили таке відсторонення, а саме, рапорт начальника центральної оперативної диспетчерської ОСОБА_2 від 18.11.2024 про затримання правоохоронними органами позивача та перебування його в слідчому ізоляторі.

Разом з тим, службова перевірка, яка передбачає відсторонення, має стосуватися фактів чи дій, які безпосередньо пов`язані з виконанням працівником трудових функцій, дотриманням трудової дисципліни, безпеки виробництва тощо тоді, як слідує зі змісту вказаного наказу, позивач на час затримання перебував на лікарняному. Отже, службова перевірка не стосувалася порушення позивачем трудового законодавства.

Крім того, з акту службового розслідування від 20.03.2025 встановлено, що відповідачу 18.11.2024 стало відомо про перебування позивача в ізоляторі тимчасового тримання. Разом з тим позивач у період з 08.11.2024 перебував на лікарняному, що потребувало перевірки та з?ясування правомірності оплати лікарняного в цей період. Перевірка правильності виплати по лікарняному листку є бухгалтерською/документальною перевіркою і жодним чином не потребує усунення працівника від роботи. Працівник не може вплинути на вже оформлений і виданий закладом охорони здоров`я лікарняний листок. У ситуації перевірки лікарняного такої необхідності теж немає. Відсутність працівника на роботі жодним чином не впливає на можливість підприємства перевірити правильність нарахування йому виплат.

Право на працю гарантується ст.43 Конституції України і його обмеження допускається виключно у випадках, передбачених законом. Відсторонення з причин, які не мають безпосереднього зв`язку з трудовими обов`язками працівника, порушує це право.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також підкреслює, що будь-яке обмеження трудових прав має бути пропорційним, обґрунтованим та необхідним у демократичному суспільстві.

В даному випадку відсторонення позивача від посади за наведених обставин не ґрунтується на законі, у зв`язку з чим наказ директора Комунального некомерційного підприємства «Закарпатського центру екстреної медичної допомого та медицини катастроф» Закарпатської обласної ради від 18.11.2024 № 141-0 «Про створення тимчасової комісії для службового розслідування та відсторонення від роботи» підлягає скасуванню.

Щодо звільнення позивача

Відповідно до ч. 5 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ст. 3 КЗпП України).

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-XII від 15.03.2022 у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом з працівником зокрема у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Застосування зазначеної норми передбачає одночасну наявність двох складових її диспозиції як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи. Таким чином, звільнення працівника на підставі вказаної норми можливе лише після закінчення строків, зазначених у цій нормі, та за умови, що працівник не став до роботи. Вихід працівника на роботу хоча б на один день перериває чотиримісячний строк, і надалі цей строк має обчислюватися спочатку. Звільнення за цим пунктом можливе, якщо працівник унаслідок тимчасової непрацездатності (не враховуючи відпустки по вагітності та пологах) відсутній на роботі понад чотири місяці поспіль або понад установлений законодавством більш тривалий строк, протягом якого за ним зберігається місце роботи (посада) за певних захворювань. Якщо працівник став до роботи, навіть якщо до цього хворів понад зазначені строки, його звільнення вважається незаконним.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 809/763/14, який суд враховує під час розгляду та вирішення цієї цивільної справи з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Отже, трудовим законодавством України визначено, що у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців поспіль внаслідок тимчасової непрацездатності з працівником може бути розірваний трудовий договір, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні.

Чинне законодавство передбачає збереження місця роботи лише за особами працездатного віку, у яких вперше виявлено захворювання на туберкульоз або стався його рецидив, листок непрацездатності для проведення безперервного курсу лікування та оздоровлення їм може видаватися на строк до 10 місяців (ч. 2 ст. 25 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у справі №698/459/21 від 07.02.2024 вказано, що застосовуючи положення п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України роботодавець також не зобов`язаний пов`язувати можливість звільнення працівника з виробничою необхідністю, обумовленою неможливістю тимчасового покладення обов`язків відсутнього працівника на іншу особу. Також не має правового значення встановлення того, з причин наявності однієї або кількох хвороб/травм був відсутній працівник протягом чотирьох місяців підряд.

Судом встановлено, що безперервний чотирьохмісячний період непрацездатності позивача тривав понад чотири місяці поспіль. Вказане підтверджується інформацією з Електронного реєстру листів непрацездатності сформованою на вебпорталі ПФ України щодо перебування позивача на лікарняному через хворобу в період з 08.11.2024. по 10.03.2025 безперервно. При цьому тимчасова непрацездатність не була пов`язана з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням та не давала права на більш тривалий строк збереження за позивачем робочих місць на час його непрацездатності. Вказане надавало відповідачу право звільнити позивача на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності 11.03.2025, однак, відповідач був звільнений лише 20.03.2025, а відтак його звільнення є незаконним.

Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що позивач фактично не став до роботи, оскільки згідно наказу від 18.11.2024 року № 141-о Про створення тимчасової комісії для службового розслідування та відсторонення від роботи був відсторонений від роботи, а отже не виконував свої посадові обов`язки з огляду на наступне.

З моменту закінчення тимчасової непрацездатності особа вважається такою, що приступила до роботи. В судовому засіданні позивач вказав, що телефоном повідомив адміністрацію установи в якій працює про те, що лікарняний закритий і він готовий приступити до виконання своїх посадових обов`язків. Разом з тим, враховуючи позмінний графік роботи самостійно не міг вийти на роботу, оскільки мав бути включений у відповідний графік. Тільки згодом особисто звернувшись в адміністрацію ОКЛ позивачу було надано для ознайомлення наказ про його відсторонення.

Таким чином позивач прибув на роботу і був готовий виконувати її, однак не був допущений, а отже вважається таким, що приступив до роботи зважаючи на встановлення незаконності його відсторонення.

Отже, враховуючи те, що позивача незаконно звільнено відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 235 КЗпП України він підлягає поновленню на роботі з виплатою середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08лютого 1995 року №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 6 Постанови №13 від 24грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18липня 2018 року у цивільній справі № 359/10023/16-ц та від 07жовтня 2020 року у цивільній справі №523/14396/19, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Таким чином, Верховний Суд наголошує на тому, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума заробітку зменшується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим агентом (роботодавцем). При цьому, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку не погіршує становище працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також підлягали б відрахуванню податки і збори.

Період вимушеного прогулу позивача, за який просить стягнути з 21 березня 2025 року до часу постановлення рішення - 28.10.2025 року.

Оскільки в ОСОБА_1 встановлено підсумований облік робочого часу (позмінний графік), доцільно розраховувати середню годинну заробітну плату.

Середня заробітна плата для оплати вимушеного прогулу розраховується виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи перед звільненням (січень-лютий 2025 року) (п.2 Порядку 100)

Якщо у працівника був позмінний графік, розраховується середня годинна зарплата, яка потім множиться на кількість робочих годин, що припадають на період вимушеного прогулу згідно з його графіком змінності.

За основним місцем роботи: сумарний заробіток за розрахунковий період /згідно тарифної ставки в трудовому договорі/: 5000,00 грн (січень) + 5000,00 грн (лютий) = 10 000,00грн

Сумарна кількість відпрацьованих годин за розрахунковий період: 88,55 год (січень) + 77,00 год (лютий) = 165,55 год. Середня годинна заробітна плата: 10 000,00 грн / 165,55 год = 60,40 грн/год

За внутрішнім сумісництвом: сумарний заробіток за розрахунковий період /згідно тарифної ставки в трудовому договорі/: 2150,00 грн (січень) + 2150,00 грн (лютий) = 4 300,00 грн.

Сумарна кількість відпрацьованих годин за розрахунковий період: 44,27 год (січень) + 38,5 год (лютий) = 82,77 год. Середня годинна заробітна плата: 4 300,00 грн / 82,77 год = 51,95 грн/год.

Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу розраховується за формулою: Сума до виплати = Середня годинна зарплата ? Кількість робочих годин за графіком у періоді вимушеного прогулу

Вимушений прогул розраховуємо за період з 21.03.2025 року по 28.10.2025 року.

За основним місцем роботи: з 21.03.2025 по 31.03.2025 року - 60,40 грн * 33 год = 1 993,20 грн; квітень 2025 року - 60,40 грн * 77 год = 4 650,80 грн.; травень 2025 року - 60,40 грн * 88 год = 5 315,20 грн.; червень 2025 року - 60,40 грн * 88 год = 5 315,20 грн.; липень 2025 року - 60,40 грн * 77 год = 4 650,80 грн.; серпень 2025 року- 60,40 грн * 88 год = 5 315,20 грн.; вересень 2025 року - 60,40 грн * 88 год = 5 315,20 грн.; з 01.10.2025 по 28.10.2025 року - 60,40 грн * 77 год = 4 650,80 грн. разом за основним місцем роботи - 37 206,40 грн.

За внутрішнім сумісництвом: з 21.03.2025 по 31.03.2025 року - 51,95 грн * 16,5 год = 857,18 грн.; квітень 2025 року - 51,95 грн * 38,5 год = 2 000,08 грн.; травень 2025 року - 51,95 грн * 44 год. = 2285,80 грн.; червень 2025 року - 51,95 грн * 44 год = 2285,80 грн.; липень 2025 року - 51,95 грн * 38,5 год = 2 000,08 грн.; серпень 2025 року - 51,95 грн * 44 год = 2 285,80 грн.; вересень 2025 року - 51,95 грн * 44 год = 2 285,80 грн.; з 01.10.2025 по 28.10.2025 року - 51,95 грн * 38,5 год = 2 000,08 грн., разом за внутрішнім сумісництвом - 16 000,62 грн.

Разом сума за основним місцем роботи та за внутрішнім сумісництвом становить - 53207,02грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до положень ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Підсумовуючи, суд вважає за необхідне наголосити на тім, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відтак, суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, то судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави. у сумі 3633,60грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Закарпатської обласної ради про скасування наказів, - задоволити повністю.

Визнати незаконними та скасувати накази директора Комунального некомерційного підприємства «Закарпатського центру екстреної медичної допомого та медицини катастроф» Закарпатської обласної ради:

- від 18.11.2024 № 141-0 «Про створення тимчасової комісії для службового розслідування та відсторонення від роботи»;

- від 20.03.2025 №106- к «Про звільнення ОСОБА_1 , внутрішнього сумісника, лікаря з медицини невідкладних станів Ужгородської станції екстреної медичної допомоги, 20.03.2025 року, згідно п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України;

- від 20.03.2025 №107- к «Про звільнення ОСОБА_1 , старшого лікаря з медицини невідкладних станів центральної оперативної диспетчерської, 20.03.2025 року, згідно п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України;

Поновити ОСОБА_1 на роботі лікаря з медицини невідкладних станів Ужгородської станції екстреної медичної допомоги та лікаря з медицини невідкладних станів центральної оперативної диспетчерської з 21.03.2025 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Закарпатської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 березня 2025 року по день ухвалення судового рішення -28 жовтня 2025року у сумі 53 207 (п`ятдесят три тисячі двісті сім гривень),02 коп.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Закарпатський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Закарпатської обласної ради в дохід бюджету 3633 (три тисячі шістсот тридцять три гривні), 20 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 29.10.2025.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник