Справа № 288/530/25
Провадження № 2/288/335/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року селище Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Колодяжної Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Державної казначейської служби України Зубовського Д.О.,

представників відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону - Мамедова Р.Г., Рудяк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в селищі Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 представник позивача ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі- відповідач-1), Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (далі-відповідач-2) про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури, в якому вказує, що 13 травня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000097 були внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 23 червня 2016 року позивача було затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а 24 червня 2016 року позивачу повідомлено про підозру.

25 червня 2016 року слідчим суддею Корольовського районного суду м. Житомира, було обрано відносно позивача запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави в сумі 110240,00 гривень.

01 липня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Житомирської області позивачу залишено запобіжний захід у виді тримання під вартою, зменшено розмір застави до 87000,00 гривень.

02 липня 2016 року за позивача внесено заставу і останнього звільнено з СІЗО.

23 вересня 2016 року у вищевказаному кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт за ч. 3 ст. 368 КК України та направлено на розгляд до суду по суті.

21 липня 2020 року вироком Андрушівського районного суду Житомирської області по справі № 288/1206/16 позивача виправдано за обвинуваченням за ч. 3 ст. 368 КК України у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

01 червня 2023 року ухвалою Житомирського апеляційного суду вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 21.07.2020 року щодо позивача залишено без змін.

14 березня 2024 року постановою Верховного суду вищевказаний вирок відносно ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора- без задоволення.

Таким чином, позивач в період з 13.05.2016 року по 14.03.2024 року, тобто протягом 9 років (102 місяці) перебував під незаконним слідством та судом по звинуваченню у вчиненні тяжкого корупційного кримінального правопорушення.

Незаконним слідством позивачу була нанесена моральна шкода, що виражалась в приниженні його честі, гідності, ділової репутації як успішного працівника поліції, постійних сварок зі своїм оточенням, втраті друзів, роботи, колишнього соціального статусу, відчуття повної несправедливості щодо незаконного переслідування, він був змушений постійно виправдовуватись перед рідними та колегами, знайомими та друзями. У зв`язку з переживанням щодо переслідування позивач став закритим по характеру, відлюдкуватим, погано спав, втратив апетит, втратив сенс до свого життя, перебував в постійному стресі, очікуючи, що його незаконно засудять за надуманий злочин, який він не вчиняв та мав постійний страх бути позбавлений волі. В його сім`ї почались сварки, він не міг повноцінно приймати участь у вихованні своїх дітей, не міг повністю забезпечувати сім`ю фінансово у зв`язку з втратою колишнього статусу, що призвело до того, що він тривалий час він проживав окремо, оскільки перебував під незаконним слідством та судом.

Таким чином, позивач вважає, що всі завдані йому моральні страждання повинні бути оцінені та відшкодовані в розмірі не менш ніж 5000000,00 гривень.

Позивач просить стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 5000000,00 гривень моральної шкоди та 40000,00 гривень витрат на правничу допомогу.

Позивач в судовому засіданні 10.07.2025 року позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечував щодо позову та просить відмовити в його задоволенні.

Також надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог по даній справі в повному обсязі./т. 1 а.с. 113-115/

Представники відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог та просили відмовити в їх задоволенні.

Також надали відзив на позовну заяву, в якому просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. /т. 2 а.с. 1-13/

Суд, вислухавши позивача, його представника, представників відповідачів, свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження № 288/1206/16-к (№ 0000097), проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з посвідчення серії НОМЕР_1 , видане 29 грудня 2015 року, ОСОБА_1 є учасником бойових дій. /т. 1 а.с. 13/

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , видане 14 березня 2008 року Попільнянською сільською радою Попільнянського району Житомирської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 14 березня 2008 року зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_4 », актовий запис за № 02. /т. 1 а.с. 14/

Згідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 46 та серії НОМЕР_4 , актовий запис за № 12, видані Відділом реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . /т. 1 а.с. 15, 16/

Як вбачається з сайта «Житомир.info», 23 липня 2016 року викладено статтю «У Житомирській області чергове затримання поліцейського хабарника», де зазначено, що затримано оперуповноваженого місцевого відділення поліції за отримання неправомірної вигоди, за вказаним фактом військовою прокуратурою розпочато кримінальне провадження за ч. 3 ст. 368 КК України. /т. 1 а.с. 17-19/

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочинів від 23 червня 2016 року, ОСОБА_1 затримано. /т. 1 а.с. 20-24/

Згідно до повідомлення про підозру, виданого 24 червня 2016 року військовою прокуратурою Житомирського гарнізону Центрального регіону України, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України, а саме в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе, за не вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого службового становища, повторно поєднаного з вимаганням неправомірної вигоди. /т. 1 а.с. 25-28/

23 вересня 2016 року прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000097 від 13 травня 2016 року щодо ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та складено реєстр матеріалів досудового розслідування. /т. 1 а.с. 29-39/

Як вбачається з ухвали слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 25 червня 2016 року, застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, з визначенням застави у розмірі 110240,00 гривень. / т. 1 а.с. 40/

Відповідно до ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 01 липня 2016 року, апеляційну скаргу захисника в інтересах підозрюваного ОСОБА_1 задоволено частково, застосовано відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 87000,00 гривень. /т. 1 а.с. 41-43/

Як вбачається з постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року, було розглянуто адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління в Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу від 08.07.2016 року № 149 о/с, поновлення на службі, стягнення суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та позовні вимоги задоволено. Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2017 року постанову від 24.10.2016 року залишено без змін. /т. 1 а.с. 44-51/

Згідно до вироку Андрушівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2020 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, обраний запобіжний захід у виді застави скасовано. /т. 1 а.с. 52-58/

Як вбачається з ухвали Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2023 року, апеляційну скаргу прокурора військової прокуратури Житомирського гарнізону залишено без задоволення, а вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2020 року щодо ОСОБА_1 без змін. /т. 1 а.с. 59-64/

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 14 березня 2024 року, вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2023 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора-без задоволення. /т. 1 а.с. 65-72/

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області від 29 червня 2023 року він просить повернути суму внесеної застави, та згідно до заяви ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони від 30 травня 2024 року, він просить повернути його речі, на які накладено арешт. /т. 1 а.с. 73-77/

ОСОБА_1 надано медичну документацію за період з 15 січня 2024 року по 22 січня 2024 року щодо стану його здоров`я, де зазначений діагноз: ІХС, постінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ризик 3, ступень 2. /т. 1 а.с. 78-82/

В судовому засіданні оглянуто кримінальне провадження № 288/1206/16-к (№ 0000097), по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 368 КК України у 6 томах.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні дала показання про те, що позивач по справі ОСОБА_1 є її чоловіком. Дев`ять років назад прийшли до їхньої квартири, де вони проживають, якісь невідомі чоловіки і проводили обшук в квартирі. У них є двоє неповнолітніх дітей і вона не хотіла, щоб діти це бачили і відправила старшу дитину до знайомих. Обшук в квартирі тривав довго десь до 23 години. Її чоловіка підозрювали у вчиненні злочину, а саме отримання хабара. В той день, як проводився обшук в квартирі, чоловіка затримали і повезли в Житомир. Пізніше чоловіка звільнили з СІЗО, оскільки внесли заставу. ОСОБА_8 звільнили з роботи, але пізніше суд виправдав його і він поновився на роботі, але йому не дали працювати по місцю проживання, а тому він змушений був перевестись на службу в органах поліції в іншу місцевість. Між ними часто виникали конфлікти, він часто не ночував дома і хотіли вже розлучатись. Також відносно її чоловіка були публікації в засобах масової інформації і це було неприємно читати. Місцеві жителі також обговорювали дану подію, що її чоловік хабарник. В зв`язку з цією подією діти були замкнуті, особливо старша дочка, оскільки її неприємно було слухати, що говорять про її батька. Після даної події в чоловіка погіршився стан здоров`я, він часто відвідував лікарню, проходив лікування і наданий час лікується. Також дітей возять на лікування.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні дав показання про те, що позивач по справі ОСОБА_10 є його сином. Він проживає в селі Василівка, а син в селищі Попільня. В кінці червня 2016 року йому зателефонували сусіди його сина з селища ОСОБА_11 і повідомили, що до сина за місцем його проживання приїхали якісь невідомі чоловіки. Він приїхав в селище Попільня до місця проживання сина ОСОБА_12 , але його не пустили до квартири, також не дали поспілкуватись з сином. А пізніше він поспілкувався з сином і останній йому повідомив, що його підозрюють у вчиненні злочину, а саме: в отриманні хабаря. В той день проводили обшук в квартирі сина і його забрали в СІЗО м. Житомира. Йому обрали запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначення застави більше 100 тисяч гривень. У них таких грошей не було, вони позичали гроші у знайомих і він вніс заставу, а тому пізніше сина звільнили під варти. Від роботи сина відсторонили. Пізніше сина виправдали і за рішенням суду його поновили на роботі. В зв`язку з даною подією в нього і його дружини погіршилось здоров`я, оскільки люди говорили, що їхній син хабарник. Даними незаконними діями органів досудового розслідування скомпрометували його сина і його сім`ю. Також в його сина погіршився стан здоров`я, в нього був емоційний зрив. З дружиною були конфлікти і син півроку жив у них в селі Василівка.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні дала показання про те, що позивач по справі є її батько. Їй відомо, що працівники правоохоронних органів проводили обшук в їхній квартирі. Були проблеми в сім`ї, батько з матір`ю часто сварились і батько часто не ночував в дома. Також в сім`ї були фінансові проблеми. Однолітки говорили, що її батько злодій, що його судять і з даного приводу вона хвилювалася, погіршився стан її здоров`я. І на даний час вона проходить лікування, вживає антидепресанти.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні дав показання про те, що з позивачем по справі він перебуваю в дружніх відносинах і йому відомо, що в 2016 році він працював в поліції і надійшло повідомлення на лінію 102 , що у квартирі ОСОБА_8 працівники правоохоронних органів проводять обшук. В той день його старша дочка ночувала у нього дома. В зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності у ОСОБА_8 були неприємності на роботі. Через деякий час відносно нього був виправдувальний вирок, він через суд поновився на роботі, але не давали працювати, а тому змушений був перевестись на роботу в іншу область. Також йому відомо, що в його сім`ї часто виникали сварки, він проживав деякий час у своїх батьків в селі Василівка. Також ОСОБА_10 витрачав гроші на заставу, на адвокатів. В нього погіршився стан здоров`я, часто проходив курс лікування. При зустрічі він спілкувався з ОСОБА_14 , він хвилювався з даного приводу.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст. ст. 1173 - 1176 ЦК України. Підстави стягнення з означених органів моральної шкоди регламентуються ст. 1167 ЦК України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 920/715/17 (провадження N 12-199гс18).

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Згідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

У постанові від 15.08.2019 року у справі № 823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. У цьому випадку завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають враховувати встановлені фактичні обставини кожної окремо взятої справи (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила: «У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 23 червня 2016 року (затримано), 24 червня 2016 року (повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення) до 01 червня 2023 року (набрання виправдувальним вироком суду законної сили), тобто 83 місяці 9 днів.

Враховуючи, що кримінальне переслідування позивача тривало понад 6 років (з моменту затримання, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, і до дня набрання виправдувальним вироком відносно нього законної сили), суд дійшов висновку, що незаконне кримінальне переслідування позивача призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми й вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим йому завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону).

Позивач у позовній заяві просить стягнути моральну шкоду в розмірі 5000000,00 гривень.

Під час розгляду справи судом встановлено, що внаслідок затримання, повідомлення про підозру, обрання запобіжного заходу, тривалим досудовим розслідуванням позивачу заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постановлення виправдувального вироку суду.

При цьому суд виходить із правового висновку, викладеного у п. 44 постанови Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 293/174/23, відповідно до якого суд при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлений розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2025 року в розмірі 8000 гривень.

Оскільки період перебування позивача під слідством та судом з 23 червня 2016 року по 01 червня 2023 року складає 83 місяці 9 днів, розмір моральної шкоди, яка підлягає компенсації позивачу, становить 666400,00 гривень (8000,00 грн. х 83 місяці +266,67 гривень (в 1 день) х 9 днів = 664000,00 гривні +2400,03 гривень).

При цьому, твердження представника відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про проведення розрахунку моральної шкоди виходячи із 1600 гривень відповідно до абз. 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», суд відхиляє з огляду на наступне.

Так, відповідно до абз. 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці дев`ятому статті 7 цього Закону.

За приписами абз. 9 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», такий розмір становить 1600 гривень.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачеві не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень абз. 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» відсутні.

Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн., не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.

Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеної на час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24).

Таким чином, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що відшкодування в розмірі 666400,00 гривень відповідатиме розміру моральної шкоди заподіяної позивачу. При цьому на переконання суду такий розмір відшкодування моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призведе до його безпідставного збагачення і тому позовні вимоги в даній частині підлягають до часткового задоволення з вищевикладених мотивів.

Згідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач при зверненні до суду також просить стягнути з відповідачів понесені витрати на правничу допомогу.

Згідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 1, 2 частини другої статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (частина третя статті 137 ЦПК України)

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 8 статті 141 ЦПК України).

До матеріалів справи додано Договір про надання правової допомоги від 24 червня 2016 року /т. 1 а.с. 86/, укладений між ОСОБА_2 далі адвокат та ОСОБА_1 далі- клієнт, разом сторони, Акт № 2 виконаних робіт по наданню правової допомоги від 10 березня 2025 року/т. 1 а.с. 85/ та квитанцію до прибуткового касового ордера № 2 /т. 1 а.с. 83/.

Згідно до Договору про надання правової допомоги від 24 березня 2016 року, адвокат надає правову допомогу клієнту з приводу представництва та захисту інтересів клієнта на підприємствах, в установах та організаціях всіх форм власності, в органах прокуратури, державної податкової служби, управління національної поліції України, органах державної виконавчої служби та судах загальної юрисдикції, адміністративних судах та господарських судах всіх інстанцій. /т. 1 а.с. 86/

Відповідно до Акту № 2 виконаних робіт по наданню правової допомоги від 10 березня 2025 року, адвокат у відповідності з вимогами клієнта надає наступні юридичні послуги згідно з договором про надання юридичних послуг від 24.06.2016 року, зокрема: - за консультування, вивчення та правовий аналіз письмових документів 5000,00 гривень; - підготовка позовної заяви та супровід справи в суді (аналіз судової практики, ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, написання позовної заяви, подання заяви до суду, участь в судових засіданнях, подання заяви про отримання рішення суду 35000,00 гривень. Вартість виконаних послуг складає 40000,00 гривень. /т. 1 а.с. 85/

Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера № 2 від 10 березня 2025 року, прийнято від: ОСОБА_1 , підстава: договір, акт виконаних робіт, сума: 40000,00 гривень. /т. 1 а.с. 83/

Представники відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в поданому відзиві /т. 2 а.с. 1-13/ зазначають, що витрати на правничу допомогу у розмірі 40000,00 гривень є значно завищеними, та не відповідають критеріям розумності їх розміру, є неспівмірними, не обґрунтованими та такими що підлягають істотному зменшенню.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» v. Ukraine» («Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України) від 23 січня 2014 року в § 268 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Частиною четвертою, п`ятою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 визначено, що суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Представники відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону скористались своїми правами щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу, суд враховує позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову, а тому враховуючи критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката та конкретні обставини справи, зокрема ціну позову, тривалість судових засідань, час витрачений адвокатом на участь в судових засіданнях і заявлених ним клопотань, складність справи, та враховуючи думку відповідачів, суд з огляду на розумну необхідність судових витрат, обмежує їх розмір з 40000,00 гривень до 12000,00 гривень.

Таким чином, позов в частині заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає до часткового задоволення та з відповідачів належить стягнути вказані витрати на користь позивача.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Таким чином, судовий збір за розгляд справи необхідно віднести за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; статтями 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України; статтями 4, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 128, 133, 137, 141, 212, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України; суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 представник позивача ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 гривень 00 копійок моральної шкоди.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок Держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник