Справа № 216/2894/20
Провадження № 2/216/87/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2025 року місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Онопченка Ю.В.,

за участю:

секретарів судового засідання Авшаряна С.О., Сотнікової А.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

третьої особи ОСОБА_4 ,

представника третьої особи Бондаренка Є.В.,

третьої особи приватного нотаріуса Ставніченко О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко Олена Петрівна, про визнання правочину недійсним і стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

28 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним і стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що з 03.07.1976 ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Їх сім`я була матеріально забезпечена, адже чоловік займався підприємницькою діяльністю, був учасником та керівником декількох господарських товариств.

З відповідачем та його сім`єю позивачка знайома з 1990 року, той був партнером її чоловіка по бізнесу, та у 2002 році вони разом створили товариство з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія». У них були добрі, дружні стосунки, часто зустрічалися, святкували різні свята.

Починаючи з 2006 року ОСОБА_4 з робочою необхідністю часто від`їздив до м. Київа, та м. Москви, періодично повертався до м. Кривого Рогу. У 2019 році чоловік позивачки попросив передати його блокнот, та серед речей чоловіка вона знайшла оригінал договору позики від 02.10.2004, укладеного між її чоловіком та відповідачем, за яким останній позичив у її чоловіка грошові кошти в сумі 415 000 грн, що на момент укладення угоди було еквівалентно 78 000 доларів США, строком до 01.10.2006, для збільшення статутного фонду товариство з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія». Факт укладення вказаного договору підтвердив чоловік позивачки, та пояснив їй, що ОСОБА_3 неодноразово просив йому відстрочити повернення позики, однак до теперішнього часу грошові кошти так і не повернув. Вказані обставини призвели до розірвання шлюбу між подружжям, шляхом звернення до органу РАЦС, однак свідоцтва про розірвання шлюбу вони не отримали у зв`язку з оголошенням карантину в Україні і обмеження у роботі певних підприємств.

Позивачка вважає вищевказаний договір позики недійсним, оскільки він міг бути укладеним лише з її письмової згоди, як дружини позичальника, так як позичені гроші є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на вищевказані обставини позивачка просила суд визнати недійсним договір позики від 02.10.2004, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та стягнути з останнього на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 415 000 грн, отримані за вказаним договором.

10 листопада 2020 року відповідач надав суду відзив на позов. Як на підставу заперечень посилався на те, що 02 жовтня 2004 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики на суму 415 000 грн, нотаріально посвічений приватною нотаріускою Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.С., та у відповідності до вимог діючого на той момент законодавства позивачкою була написана письмова згода на укладення вказаного договору, яка знаходиться в матеріалах нотаріальної справи. Позивачка була обізнана про укладений договір позики, а тому просив суд відмовити в позові.

Позивачка, її представник ОСОБА_2 просили задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, із посиланням на обставини викладені у відзиві на позов просив відмовити позивачці.

Третя особа ОСОБА_4 суду пояснив, що вони з ОСОБА_3 з 1995 року по 2014 рік вели успішну підприємницьку діяльність та в 2002 році заснували товариство з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія», мали високий рівень довіри один до одного. ОСОБА_4 був генеральним директором вказаного товариства. У 2004 році було прийнято рішення про збільшення статутного капіталу товариства, після чого до нього звернувся ОСОБА_3 з проханням позичити йому грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, для внесення їх до статутного капіталу їх товариства з метою збільшення його частки, і вони домовились укласти договір позики. Підготовкою документів для укладення договору займався ОСОБА_3 , вони погодили зустріч 02 жовтня 2004 року у нотаріуски Першої криворізької державної нотаріальної контори Уколової Надії Миколаївни. У кабінеті нотаріуски також була дружина ОСОБА_3 ОСОБА_5 , після чого нотаріуска запросила в кабінет молоду жінку, як згодом з`ясувалось то була приватна нотаріуска ОСОБА_6 , яка й посвідчила їх договір позики, однак договір був укладений в кабінеті нотаріуски ОСОБА_7 . Він підписав договір та розписався в журналі реєстрації нотаріуса. При підписанні договору позики його дружина ОСОБА_1 не була присутня та про його укладення не знала, оскільки він з нею це питання не обговорював вважаючи цю позику виробничою діяльностю його товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія». Нотаріуска не вимагала присутності його дружини при укладенні договору та надання її згоди. За умовами договору позичальник мав повернути йому грошові кошти до 01 жовтня 2006 року, однак умови договору не виконав, та у 2007 році повернув лише 10 000 доларів США. У 2014 році у зв`язку зі складним фінансовим становищем ОСОБА_4 попросив ОСОБА_3 повернути йому позику, на що той відповів, що закінчився строк позовної давності для вимог за договором і він поверне йому позичені гроші за умови наявності в нього грошей. Просив суд задовольнити позов позивачки.

Представник третьої особи ОСОБА_8 у судовому засіданні звертав увагу суду на те, що ОСОБА_4 заперечує факт укладення договору позики у приміщенні приватної нотаріуски ОСОБА_6 , оскільки договір був укладений у державної нотаріуски ОСОБА_7 . Також під час нотаріального посвідчення спірного договору нотаріускою було порушено статтю 65 СК України та Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій, чинної на момент укладення договору, зокрема договір містить виправлення, посвідчений поза своїм робочим місцем, згода позивачки не містить відомостей про її ознайомлення з текстом договору. Разом з тим нотаріускою не було посвідчено згоду позивачки нотаріально, що свідчить про наявність підстав для визнання договору недійсним на підставі статті 215 ЦК України, та застосування відповідних наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

Третя особа приватна нотаріуска Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. суду показала, що вона посвідчувала договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у 2004 році, деталей він не пам`ятає, оскільки минуло дуже багато часу. Її місце роботи на той час було за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо оформлення та реєстрації згоди позивачки, то вона діяла відповідно до вимог чинного на той час законодавства. Зокрема, відповідно до п. 3 ст. 65 СК України, п. 1 ст. 1047 ЦК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, однак нотаріального посвідчення письмової згоди не передбачено і не вимагалось. Разом з тим за змістом згоди вона встановила особу позивачки та засвідчила справність її підпису, що не є само по собі нотаріальною дією, тому не підлягало реєстрації в реєстрі нотаріальних дій.

Крім того, помилку п. 7 договору вони побачили коли весь договір роздрукували на бланку. Однак за Інструкцією діловодства документується виправлення у такій формі, що вона й зробила. Чи була позивачка під час посвідчення договору вона не пам`ятає, але якщо є підпис, то була.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 03 липня 1976 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Дзержинським відділом РАЦС м. Кривого Рогу (а.с.15).

02 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватною нотаріускою Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П., та зареєстровано в реєстрі за номером 247. Умовами договору було визначено, що ОСОБА_4 позичив ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 415 000 грн, що на момент укладення угоди за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Кривого Рогу є еквівалентно суми 78 000 грн доларів США, для збільшення статутного фонду товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія». ОСОБА_3 зобов`язався повернути грошові кошти 01 жовтня 2006 року (а.с.12, т.1).

Заявою ОСОБА_1 на ім`я приватної нотаріуски Ставніченко О.П. від 02.10.2004, позивачка дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_4 на передачу у позику ОСОБА_3 грошей у сумі, вказаній в договорі, з текстом договору ознайомлена (а.с.48).

В цій заяві також містяться відомості про те, що особу ОСОБА_1 встановлено нотаріускою за паспортом з відповідною серією та нотаріускою перевірено справжність її підпису, та оглянуто паспорт позивачки, в якому на сторінці 10 нотаріускою виявлено штамп про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_4 .

Суд бере до уваги, що встановленні нотаріускою і зазначені в письмовій згоді реквізити паспорта громадянина України посвідченого збігаються з паспортом позивачки, копія якого додана нею до позову.

Згідно статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехнологія», затвердженого зборами засновників від 01.09.2004, статутний фонд розподіляється між засновниками (учасниками): ОСОБА_3 655 200 (185 640 грн у майновому внеску та 469 560 грн у грошовому внеску), 6552 часток або 6552 голосів або 39%, та ОСОБА_4 1 024 800 (290 360 грн у майновому внеску та 734 440 грн у грошовому внеску), 10 248 часток або 10 248 голосів або 61% (а.с.18).

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Водночас за змістом частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 217 зазначеного Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Нормою статті 1047 ЦК України визначено, що д оговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Порядок оспорювання договору позики визначено статтею 1051 ЦК України, за змістом якої позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статтею 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Під час судового розгляду встановлено, що позивачка, зверстуючись з цим позовом, стверджувала про відсутність її згоди на укладення чоловіком договору позики. Після надання нотаріускою на вимогу суду оригіналу письмової заяви позивачки про згоду на укладення спірного договору остання наполягала на тому, що підпис у цій згоді їй не належить. Однак згідно з висновком судово-почеркознавчої експерти Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Соколенка Л.О. № СЕ-19/104-23/41586-ПЧ від 19.12.2023, підписи від імені ОСОБА_1 у графі «підпис» заяви від імені ОСОБА_1 про надання згоди на укладення договору позики від 02.10.2004 між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 виконаний ОСОБА_1 (а.с.177-179).

Допитана в судовому засіданні нотаріуска Ставніченко О.П. повідомила, що через сплив 21 року з моменту посвідчення спірного договору вона не пам`ятає конкретних обставин цією угоди, та присутність позивачки при укладенні договору. При цьому зауважила, що зміст заяви позивачки про згоду безумовно свідчить про присутність останньої та особистого підпису вказаної заяви.

Крім того, ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що під час оформлення договору його дружини в нотконторі не було, а дружина ОСОБА_3 була. При цьому зазначив, що позивачка була в нотаріуски з дружиною відповідача, але чи підписувала щось не пам`ятає, до чи після оформлення договору це було не пам`ятає.

Також ОСОБА_4 повідомив, що на той час, (2004 рік), матеріальний стан в сім`ї був дуже добрий, і дружину не цікавило куди він витрачає кошти, оскільки вона була достатньо матеріально забезпечена. Він також вніс аналогічну суму до статутного капіталу ТОВ «Агротехнологія» у вказаний період. На питання суду ОСОБА_4 пояснив, що такі витрати з сімейного бюджету (близько 200 000 доларів США) на той час були непомітними для родини. Цікавитись куди ділись гроші позивачка почала після того як їх матеріальний стан значно погіршився.

Отже, аналізуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено обставин її необізнаності про укладення чоловіком спірного договору, а також відсутність її письмової згоди на укладення такого договору, оскільки це спростовуються зібраними у справі доказами.

За таких обставин вимога про визнання правочину недійсним із заявлених позивачкою підстав задоволенню не підлягає.

Твердження представника третьої особи ОСОБА_8 про те, що якщо нотаріус нотаріально посвідчує договір, то також повинен і нотаріально посвідчувати згоду, тобто дотримуватись всієї процедури нотаріального посвідчення не заслуговує на увагу з огляду на таке.

За чинним на час посвідчення договору законодавством, як і наразі, передбачено лише обов`язкову письмову форму такого договору, а нотаріальне посвідчення і/або державного реєстру такого договору позики не вимагалось. Учасники угоди домовились, що для більш офіційного оформлення позики, вони посвідчать такий договір у нотаріуса.

За формою та учасниками такого договору потрібна була письмова згода дружини, нотаріального посвідчення такої згоди законом також не вимагалось.

Отже, нотаріуска не була зобов`язана посвідчувати нотаріально письмову згоду дружини. Водночас нотаріуса встановила особу дружини та засвідчила справжність її підпису і переконалась у її волевиявленні.

Крім того, суд бере до уваги, що безпосередні учасники угоди до ініціювання позивачкою цієї справи, тобто до 2020 року (пройшло 16 років) жодних заперечень щодо процедури посвідчення нотаріусом договору позики не заявлялось. При цьому вчинили дії на виконання умов договору, а саме: ОСОБА_4 передав оговорену суму, а ОСОБА_3 частково повернув грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США.

Інші аргументи учасників справи щодо місця посвідчення договору, наявності виправлення у договорі, відсутність реєстрації письмової згоди дружини в реєстрації нотаріального договору, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони самі по собі не впливають на дійсність правочину, у тому числі через їх малозначність, та не передбачені як окрема підстава для визнання договору недійсним.

Також суд зважає на тривалість строку, який сплинув з моменту укладення спірного договору, поведінку його учасників та наслідки щодо виконання умов договору, та правові наслідки недійсності правочину з поверненням наразі сторін у попереднє становище на 21 рік тому, що суперечитиме принципу правової визначеності.

З огляду на наведене суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю.

Разом з тим суд зауважує, що позивачкою не обґрунтовано та не доведено, яким саме чином її майнові права буде захищено та відновлено у разі визнання договору недійсним, у тому числі шляхом заявленої вимоги про стягнення з відповідача на користь третьої особи отриманих за договором грошей, зважаючи на розірвання шлюбу між останнім та позивачкою.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко Олена Петрівна, про визнання правочину недійсним і стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 07 жовтня 2025 року.

Суддя Ю.В.Онопченко