ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9640/25 Справа № 204/3926/25 Суддя у 1-й інстанції - Чапала Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Таранкова Олена Олегівна, на рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 21 липня 2025 року у складі судді Чапали Г.В. у цивільній справі № 204/3926/25 за позовом ОСОБА_1 до Волноваської районної державної адміністрації, про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до Волноваської районної державної адміністрації, на предмет визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи це тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. 26 січня 2002 року, та зареєстрованого у спадковому реєстрі за №287, він є власником зазначеного нерухомого майна. Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи виданою Правобережним управлінням соціального захисту населення Дніпровської міської ради від 29.03.2022 року №1633-. У грудні 2023 року позивач звернувся до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, на що 04 грудня 2023 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області було ухвалено рішення №70528347 про відмову у державний реєстрації прав та їх обтяжень. Вважає свої майнові права порушеними, відновлення яких відшукує по суду.

Рішенням Чечелівського районного суду м.Дніпра від 21 липня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Волноваської районної державної адміністрації про визнання права власності відмовлено (а.с.50-52).

Рішення суду мотивовано недоведеністю порушення майнових прав позивача відповідачем, невизнання відповідачем його права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а, відтак, застосування положень ст. 392 ЦК України є недоцільним. Разом з цим суд першої інстанції наголосив на обранні позивачем неефективного способу захисту, адже відмова у проведенні державної реєстрації права власності за позивачем на зазначену ним частину домоволодіння здійснена державним реєстратором, тоді як рішення реєстратора позивач не оскаржує.

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у серпні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Таранкову О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції не враховано тих обставин, що позивач має право власності на нерухоме майно, проте, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дані відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача у БТІ з тимчасово окупованої території, якою є Волноваха, на даний час неможливо, що позбавляє позивача права розпоряджатись своєю власністю. Державна реєстрація права власності на майно це офіційне визнання державою такого права позивача, однак, відмовляючи у проведенні такої реєстрації, держава такого права позивача не визнає, що, на думку скаржника, є спором про право власності (а.с. 56,57).

Відповідач Волноваська районна державна адміністрація, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у жовтні 2025 року подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що Волноваська районна державна адміністрація не є стороною спірних правовідносин, належним відповідачем має бути державний реєстратор, або орган, рішення якого позивач фактично оскаржує. Окрім того вказав на наявність у позивача належних первинних правовстановлюючих документів, що вказує на відсутність будь-яких правових підстав для спору щодо визнання права власності з Волноваською районною державною адміністрацією (а.с.74).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. 26 січня 2002 року, та зареєстрованого у спадковому реєстрі за №287, позивач є власником нерухомого майна, а саме: 1/2 частини житлового будинку, що складається із квартири під номером два, а1 - сіни, 1/2 Б1 - літня кухня, Б/п - льох, 1/2 Т1 - туалет, житловою площею 33,30 кв. м., розташованого в АДРЕСА_1 на земельній ділянці Новотроіцької селищної ради, Волноваського району Донецької області (а.с. 5).

24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку з чим Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-1Х, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», в Україні введено військовий стан.

У грудні 2023 року позивач звернувся до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, на що 04 грудня 2023 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області було ухвалено рішення №70528347 про відмову у державний реєстрації прав ті їх обтяжень.

Судом першої інстанції також встановлено, що оригінал правовстановлюючого документу на вказаний будинок, а саме: свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. 26 січня 2002 року, та зареєстрованого у спадковому реєстрі за №287, знаходиться у позивача і не втрачено ним.

З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. 26 січня 2002 року, та зареєстрованого у спадковому реєстрі за №287, судом першої інстанції встановлено, що право власності на кв. АДРЕСА_2 було зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м.Волноваха 28 січня 2002 року № 1867 за позивачем ОСОБА_1 (а.с. 5 на звороті).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що право власності позивача на вказаний об`єкт нерухомого майна відповідно до ч. 3 та ч. 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV є зареєстрованим 28 січня 2002 року та дійсним, та визнається Державою Україна на рівні Закону, адже таке право власності у позивача виникло ще 26 січня 2002 року на підставі належного правовстановлюючого документу - свідоцтва про право на спадщину за заповітом, згідно законодавства, яке діяло на той час (ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про власність» та ст. 548 ЦК УРСР 1961 року), тобто до 01 січня 2013 року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 3 Закону, внесення відомостей до ДРРП щодо реєстрації речових прав на вказану квартиру не пов`язане з виникненням права власності на неї у позивача, тому що відповідно до Закону, який був прийнятий 01 липня 2004 року, але набув чинності з моменту впровадження ДРРП, а саме з 01 січня 2013 року лише речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Суд також зазначив, що, маючи на руках дійсний правовстановлюючий документ, який посвідчує зареєстроване право власності позивача на вказаний об`єкт, останній має іншу можливість захисту свого права власності шляхом звернення з позовом до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2 про відмову в проведенні реєстраційних дій від 04 грудня 2023 року № 70528347, тоді як обраний позивачем спосіб захисту його майнових прав не є ефективним.

З встановленими обставинами та висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується.

Відповідно до положень ч. 3 та ч. 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (з подальшими змінами та доповненнями) - речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

Зазначена правова позиція викладена в постановах КГС ВС: від 05.09.2019 у справі № 921/320/18; від 22.05.2019 у справі № 918/410/18; від 20.05.2020 у справі № 911/1603/19.

Відповідно до п. 1.4. Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95 № 56, які визначали порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і були спрямовані на забезпечення визнання та захисту цих прав, станом на серпень 1996 року, діяли на всій території України і були обов`язковими для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності, державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснювали державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 3 Закону, внесення відомостей до ДРРП щодо реєстрації речових прав на вказану квартиру не пов`язане з виникненням права власності на неї у позивача, тому що відповідно до Закону, який був прийнятий 01 липня 2004 року, але набув чинності з моменту впровадження ДРРП, а саме з 01 січня 2013 року лише речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 10 червня 2020 року по справі № 906/585/19 (пункт 61) наголосив, що суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Також Верховний Суд у вказаній постанові (пункт 63) зазначив, що ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2020 року по справі № 363/4852/17 вказав, що відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 по справі № 680/214/16-ц (пункт 55) наголосила на тому, що вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Колегія суддів повністю погоджуючись як зі встановленими фактичними обставинами справи судом першої інстанції, так і з висновками суду, що державним реєстратором прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою позивача без урахування зазначеної усталеної та незмінної практики Верховного Суду з розгляду і вирішення вказаної категорії справ не враховано того факту, що реєстраційні (облікові) дії державного реєстратора за своєю правовою природою є похідними від розпорядчих (вольових) дій власника вказаного об`єкту нерухомого майна і не створюють факту набуття, зміни або припинення речових прав заявника на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Пунктом 3 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Виходячи з аналізу значеної правової норми суд зазначає, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, інформація запитується реєстратором лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Статтею 23 Закону №1952-IV визначено, що розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.

При цьому, така підстава для відмови в державній реєстрації, як неотримання вказаної інформації - довідки БТІ про проведену раніше КП КБТІ реєстрацію, за умови надання державному реєстратору оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру з відміткою (штампом) про проведену державну реєстрацію згідно законодавства, яке діяло на час такої реєстрації, відсутня у переліку підстав для відмови в державній реєстрації прав, встановленому ч. 1 ст. 24 Закону.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону, відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена, що узгоджується з висновками, викладеними в постанові КГС ВС від 07 листопада 2019 року у справі № 916/2825/18.

Перелік підстав, за яких державний реєстратор може прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав, є вичерпним, як про це зазначено у постановах КГС ВС від 15 серпня 2018 року у справі № 922/2998/16; від 15 березня 2018 року у справі № 910/4997/17.

Стаття 37 Закону встановлює порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав та передбачає, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Інформація про можливість оскарження також міститься у рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій від 21 жовтня 2024 року № 75663109.

Колегія суддів наголошує, що доводи скаржника про порушення його прав відповідачем не знайшли свого підтвердження, а, відтак, і не можуть бути прийняті до уваги як такі, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів також погоджується і висновком суду про те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.

Оскільки скаржник у своїй апеляційній скарзі не погоджується з відмовою державного реєстратора у здійсненні реєстрації його права власності у відповідності до правовстановлюючого документу, що має позивач, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та наголошує, що саме оскарження рішення державного реєстратора призведе до потрібних результатів, наслідків, та дасть найбільший ефект, що буде ефективним способом захисту майнового права, тоді як звернення, в сиул ст. 392 ЦК України, в даному випадку не призведе до такого результату.

З огляду на зазначене, колегія суддів зазначає, що скаржник не наводив достатніх мотивів та не надав належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Інші доводи ОСОБА_1 не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вимогами ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Таранкова Олена Олегівна залишити без задоволення.

Рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 22 жовтня 2025 року.

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна