КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/6918/21 Головуючий у суді І інстанції Петришин Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, треті особи: ОСОБА_2 , Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Україна», про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що в період часу з 1978 по 1980 роки його мати - ОСОБА_3 , працюючи в радгоспі імені Кірова Броварського району Київської області, отримала ордер на вселення до житла за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом із ОСОБА_3 у житлі були зареєстровані її діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла.

Вказане житло є ізольованим помешканням у житловому будинку, який складається із чотирьох квартир, в одній із яких проживає позивач.

Позивач звернувся до архівного сектора Броварської державної адміністрації Київської області із запитом про отримання копії зазначеного вище ордеру, однак йому було відмовлено, оскільки у 2008 році з приміщення архівного відділу викрадено документи Національного архівного фонду постійного зберігання, серед яких і документи радгоспу імені Кірова за період з 1960 по 1994 роки.

Рішенням Погребської сільської ради Броварського району Київської області № 113 від 31 жовтня 2018 року у наданні дозволу ОСОБА_1 на оформлення права власності на спірну квартиру також відмовлено з тих підстав, що сільська рада не є балансоутримувачем житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач звернувся до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області з метою встановлення діючого балансоутримувача спірної квартири, проте йому надано інформацію, що балансоутримувач у даному будинку відсутній.

При цьому Зазимська сільська рада Броварського району Київської області відмовила у прийнятті до комунальної власності 4-х квартирного житлового будинку.

Наразі ОСОБА_1 продовжує проживати у даній квартирі вказаного житлового будинку разом із дружиною ОСОБА_4 , добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується нею, утримує житло й проводить його поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги.

Брат позивача - ОСОБА_2 02 червня 2021 року подав нотаріально посвідчену заяву, якою відмовився від права приватизації квартири. Інші особи на квартиру не претендують, оскільки майно було надане матері позивача у користування і останній має достатньо підстав для того, щоб мати право власності не нього.

Посилаючись на положення статті 344 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати загальною площею 36,6 кв. м, житловою площею 12,4 кв. м.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Літвінової О.Г. звернувсяз апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм статті 344 ЦК України без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

З урахуванням того, що: ордер був виданий матері позивача (факт підтверджено непрямими доказами);ордер втрачено, відновлення неможливе через викрадення архівних документів (підтверджено офіційною відповіддю); право власності на об`єкт не зареєстровано за жодною особою, балансоутримувач не встановлений; позивач понад 10 років безперервно, відкрито і добросовісно володіє нерухомістю, сплачуючи комунальні послуги, утримуючи майно як своє;сторона позивач вважає, що наявні всі правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на підставі набувальної давності відповідно до частин першої, другої статті 344 ЦК України.

Учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Літвінова О.Г. підтримала апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просила скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Відповідач та треті особи в судове засідання не з`явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішеннясуду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_3 у період із 30 травня 1974 по 13 березня 1978 року працювала у радгоспі імені Кірова.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла.

За життя ОСОБА_3 отримала ордер на вселення до житла за адресою: АДРЕСА_1 .

У цій квартирі зареєстровані й на даний час позивач та його брат ОСОБА_2 , проте фактично не проживають за вказаною адресою. У квартирі проживають інші особи. Ордер, виданий на ім`я ОСОБА_3 , у матеріалах справи відсутній, останній зник внаслідок викрадення документів з приміщення архівного відділу райдержадміністрації у 2008 році.

На підставі технічного паспорту, виготовленого 03 грудня 2015 року ТОВ «Укрінвентарексперт», суд встановив характеристики спірного об`єкта нерухомості: квартира АДРЕСА_1 розташована на 1 поверсі 1 поверхового будинку та складається з однієї кімнати житловою площею 12,4 кв. м, кухні площею 8,0 кв. м, коридору площею 3,7 кв. м, передпокою площею 12,5 кв. м.

З інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 268473764 від 31 липня 2021 року встановлено, що відомості про зареєстроване право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відсутні.

Рішенням Погребської сільської ради Броварського району Київської області № 113 від 31 жовтня 2018 року у наданні дозволу ОСОБА_1 на оформлення права власності на вищевказану квартиру відмовлено з тих підстав, що сільська рада не є балансоутримувачем житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно листа Броварської районної державної адміністрації Київської області № Д8102 від 25 липня 2018 року за інформацією Погребської сільської ради до комунальної власності громади с. Погреби не входить житловий будинок в АДРЕСА_1 , у сільській раді відсутня інформація щодо балансоутримувача вищевказаного житла.

Відповідно до листів Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях № 50-08-2867 від 01 вересня 2020 року та № 20-08.01-2261 від 26 вересня 2022 року відповідно до Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та наказу Фонду державного майна України від 05 березня 2001 року № 357 Регіональне відділення є органом, який здійснює управління державним майном, яке під час приватизації не увійшло до статусного капіталу, але залишилося на балансі КСП «Нова Україна», правонаступником якого є СТОВ «Нова Україна», у тому числі 4-квартирний житловий будинок, що складається з квартир АДРЕСА_1 . Згідно Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» об`єкти житлового фонду є об`єктами передачі до комунальної власності. Листом від 24 січня 2020 року № 47-03/02-387 та повторно листом від 30 червня 2020 року № 47-08-2833 Регіональне відділення зверталося до Погребської сільської ради Броварського району Київської області з проханням розглянути питання прийняття до комунальної власності вищевказаного житлового будинку.

Рішенням Зазимської сільської ради Броварського району Київської області № 233-06 позачергової VII сесії від 13 квітня 2020 року Фонду державного майна України відмовлено у прийнятті до комунальної власності об`єктів державної власності - газифікації села Погреби та 4-х квартирного будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з перебуванням частини об`єкту у власності приватних осіб, а також відсутності матеріальної та технічної можливості обслуговування даного об`єкту.

Відповідно до листа ТОВ «Нова Україна» № 10 від 10 лютого 2022 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях на ТОВ «Нова Україна» покладено обов`язки балансоутримувача об`єктів соціальної інфраструктури, що належать до державної власності та які не увійшли до статутного капіталу КСП «Нова Україна» під час приватизації. Станом на 24 січня 2022 року об`єкти житлового фонду державної власності, що увійшли під час приватизації до статутного капіталу КСП «Нова Україна» та передавались в господарське відання останньому, зокрема, житлові будинки з розташуванням у с. Погреби Броварського району Київської області, на балансі товариства не знаходяться.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірну квартиру на підставі статті 344 ЦК України, оскільки факт титульного володіння спірною квартирою виключає можливість застосування вказаної норми права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння.

За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22) та від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23).

Встановивши, що позивач вселився у квартиру як член сім`ї наймача ОСОБА_3 , яка мала ордер на вселення у зазначене житло, зареєстрований у цій квартирі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову з огляду на недоведення умов для набуття права власності за набувальною давністю на спірну квартиру на підставі статті 344 ЦК України, оскільки такий факт титульного володіння спірною квартирою виключає можливість застосування положень цієї норми.

Доводи апеляційної скарги щодо відкритого володіння позивачем спірною квартирою, її утримання, використання для проживання не дають підстав для визнання за ним права власності за набувальною давністю у розумінні статті 344 ЦК України (див. висновки Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2019 року в справі № 683/1795/17).

Відмова органу місцевого самоврядування у передачі у власність позивача вказаної квартири в порядку приватизації не є підставою для визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю.

Посилання як на підставу апеляційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17247/17 (провадження № 12-291гс18), є безпідставними, оскільки з урахуванням фактичних обставин даної справи висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком, викладеним у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про наявність всіх обставин для набуття права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю в порядку статті 344 ЦК України.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики та меж апеляційного перегляду рішення суду колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат позивача не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній