КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника заявника Лебедєва В.В.,

стягувача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Лебедєвим Володимиром Володимировичем, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2025 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби у Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Самойлової Яни Анатоліївни, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просив:

- визнати дії старшого державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Самойловської Яни Анатоліївни, пов`язані зі складанням довідки - розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом № 753/11613/18, неправомірними;

- зобов`язати старшого державного виконавця Васильківськго відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Самойловську Яну Анатоліївну а за її відсутності - іншого державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, здійснити перерахунок заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з урахуванням квитанцій, в яких не вказано призначення платежу "аліменти", поданих боржником ОСОБА_2 щодо перерахування стягувачу ОСОБА_1 коштів на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 2020 по 2025 роки.

Скаргу обгрунтовано тим, що відповідно до складеного державним виконавцем Васильківського відділу державної виконавчої служби у Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Самойловою Я.А. розрахунку заборгованості від 02.06.2025 за аліментами боржника (платника аліментів) ОСОБА_2 по виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2019 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 6000 грн.00 коп. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.06.2018 року, та до досягнення дітьми повноліття, борг станом на 01.06.2025 становить 239055 грн. 44 коп.

Також, вказана довідка-розрахунок містить посилання на те, що заборгованість порахована після направлених боржником квитанцій до відділу ДВС (виключно враховуючи квитанції, в яких чітко прописано призначення платежу "аліменти").

Разом з тим, заявник вказував, що з сукупного аналізу змісту наданих квитанцій вбачається, що ОСОБА_2 у період з 2020 року по 2025 рік сплатив аліментних платежів на користь стягувача ОСОБА_1 на загальну суму 240326 грн. 20 коп., з яких у виконавчому провадженні було враховано 113319 грн., а кошти у розмірі 127007,20 грн. державним виконавцем враховано не було, оскільки у призначенні платежі не було вказано "аліменти".

У свою чергу, на думку заявника, при нарахуванні заборгованості зі сплати аліментів повинні були також враховані платежі та/або переводи, здійснені на користь стягувача, навіть без зазначення призначення платежу "аліменти", оскільки між стягувачем і боржником немає інших грошових зобов`язань, окрім аліментних.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.07.2025 скаргу залишено без задоволення (а.с. 87-95).

В апеляційній скарзі, заявник, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвали нове судове судове рішення про задоволення вимог скарги.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що частина проведених ОСОБА_2 платежів на банківський рахунок стягувача без визначеного призначення платежу є добровільною фінансовою допомогою на утримання дітей, а не виконанням батьківських обов`язків по сплаті аліментів, адже будь-яких домовленостей щодо здійснення інших добровільних виплат між ним та стягувачем ніколи не існувало та існувати не могло з огляду на характер відносин між ними.

При цьому, судом першої інстанції не враховано, що станом на день звернення заявника зі скаргою до суду стягувачем ОСОБА_1 не було надано доказів на підтвердження наявності інших зобов'язань боржника перед нею, окрім аліментних, а також наявності домовленості про добровільну компенсацію батьком (боржником) додаткових витрат на утримання дитини.

Зазначає, що він не надавав до суду платіжних документів, які свідчать про сплату ним аліментних зобов'язань, адже такі документи містяться у матеріалах виконавчого провадження, які мав би надати до суду державний виконавець, однак не надав (а.с. 111-116).

Представник скаржника у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Стягувач у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Представник державної виконавчої служби у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи вказане клопотання представника державної виконавчої служби, положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також вимоги ст. 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності представника державного виконавця, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до складеного державним виконавцем Васильківського відділу державної виконавчої служби у Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м.Київ) Самойловою Я.А. розрахунку заборгованості від 02.06.2025 року за аліментами боржника (платника аліментів) ОСОБА_2 по виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2019 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 6 000 грн.00 коп. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.06.2018, та до досягнення дітьми повноліття, борг станом на 01.06.2025 становить 239 055 грн. 44 коп., заборгованість розрахована після направлених боржником квитанцій до відділу ДВС, включно, враховуючи квитанції, в яких чітко прописано призначення платежу: «аліменти». Довідка є неостаточною та може змінюватися за нововиявлених обставин (а.с.17-18).

Тобто, при виконанні вказаного виконавчого листа державним виконавцем встановлено, що у боржника ОСОБА_2 станом на 01.06.2025 утворилась заборгованість зі сплати аліментів в сумі 239055 грн. 44 коп.

Так, у пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України зазначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно із ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи-підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном (частина перша статті 195 СК України).

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості кордоном (ч. 2 ст. 195 СК України).

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч. 3 ст. 195 СК України).

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2021 по справі № 2610/27695/2012, саме на виконавця покладено обов`язок щомісячно обчислювати як розмір аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), так і заборгованість зі сплати аліментів і повідомляти про її існування та розмір сторонам виконавчого провадження, зокрема боржнику.

Частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також, як передбачено ч. 8 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правам з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

При цьому, у відповідності до положень ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено у ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду зі скаргою, скражник, обгрунтовуючи доводи скарги, посилався на безпідставне неврахування виконавцем при обрахунку заборгованості за аліментами квитанцій про перерахунок коштів на утримання дитини без призначення платежу «аліменти», адже будь-яких домовленостей щодо здійснення інших добровільних виплат між ним та стягувачем ніколи не існувало та існувати не могло з огляду на характер відносин між ними. Аналогічні доводи містить й апеляційна скарга скаржника на рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, даючи оцінку доводам скаржника, зокрема щодо неврахування квитанцій, відповідно до яких були перераховані кошти на рахунок стягувача, без призначення платежу "аліменти", суд погоджується з вмотивованим висновком суду першої інстанції про те, що переказ цих коштів не свідчать про виконання ним обов`язку щодо виконання судового рішення щодо сплати (погашення заборгованості) аліментів, а відтак такі квитанції не могли бути враховані державним виконавцем при складанні розрахунку заборгованості боржника по сплаті аліментів.

Крім того, встановивши, що ОСОБА_2 як попередньо, так і в подальшому частково проводились оплати аліментів із чітко визначеним призначенням платежу "аліменти", правильним є висновок суду першої інстанції про те, що він був обізнаний про порядок проведення сплати аліментів, а отже частина проведених ним оплат на рахунок отримувача аліментів без визначеного призначення платежу не може вважатися аліментами, а є добровільною фінансовою допомогою на утримання дітей, а не виконанням батьківських обов`язків по сплаті аліментів.

Натомість, сама по собі незгода скаржника (боржника) із розміром заборгованості зі сплати аліментів, не свідчить про неправильність визначення її розміру державним виконавцем.

Посилання апелянта на те, що станом на день його звернення до суду зі скаргою стягувачем ОСОБА_1 не було надано доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед нею, окрім аліментних, а також наявності домовленості про добровільну компенсацію батьком (боржником) додаткових витрат на утримання дитини, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, адже відсутність у призначенні платежу прямої вказівки на аліменти (наприклад, зазначення лише "переказ власних коштів") не дає підстав для врахування таких платежів, як сплату аліментів, навіть за відсутності інших зобов`язань між сторонами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2025 у справі № 390/2379/24.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного судового рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість постановленої судом ухвали.

Отже, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування ухвали, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Лебедєвим Володимиром Володимировичем, - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 липня 2025 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби у Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Самойлової Яни Анатоліївни, заінтересована особа - ОСОБА_1 , - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова