ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 646/8371/17

провадження № 22-ц/818/3109/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В, Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року в складі судді Демченко І.М.

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що з 02 жовтня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , від якого мають двох дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначив, що у дружини від першого шлюбу є також дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Посилався на те, що він з дружиною мав на праві власності автомобіль Lexus RX 350, реєстраційний номер НОМЕР_1 , квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла. На підставі його заяви було заведено спадкову справу № 05/2017.

Вказав, що йому стало відомо, що ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., зареєстрований в реєстрі 01 квітня 2016 року за № 695, яким заповіла все належне їй майно її дітям: частку ОСОБА_4 , - ОСОБА_6 , - ОСОБА_7 .

Зазначив, що на початку 2015 році, його дружина почала скаржитися на стан свого здоров?я, у зв?язку з чим вони звернулися до лікарні, де був поставлений діагноз кліаблостома правої півкулі головного мозку. У травні 2016 році у лікарні м. Києва ОСОБА_5 зроблена операція після чого у м Харкові вона проходила променеву терапію і хімію терапію, перебувала під постійним наглядом лікарів і приймала сильнодіючі лікарські препарати за призначенням лікарів. Стан здоров?я дружини погіршувався, вона скаржилася на сильні головні болі, запаморочення, у неї спостерігалися галюцинації, у зв?язку із чим вона була поставлена на диспансерний облік у своєму медичному закладі. Вона часом була неспроможна здраво мислити, погано спала, не відповідала за деякі вчинки. Такий стан переслідував її до смерті. При цьому порушення психічної та психологічної діяльності часом досягали вираженого ступеню, були такими, що суттєво впливали на її здатність в період складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Вважав, що на час укладення заповіту, дружина, ОСОБА_5 знаходилася в стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі.

Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 01 квітня 2016 року на користь її дітей: частку ОСОБА_4 , - ОСОБА_6 , - ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., зареєстрований в реєстрі 01 квітня 2016 року за № 695.

Заочним рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено, заповіт від імені ОСОБА_5 , посвідчений 01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїною І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 695, яким все належне їй майно, де б таке не знаходилось, та з чого б воно не складалося, на взагалі все, що буде їй належати на день смерті, та на що за законом вона матиме право, вона заповідала своїм дітям таким чином: 1/2 частку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 1/4 частку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 1/4 частку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - визнано недійсним.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було призначено у справі не судово-психіатрічну, а комісійну судово медичну експертизу. Серед питань, поставлених на вирішення експертизи, були принаймні три питання (№№ 24), які стосувалися визначення психічного стану підекспертної та її здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Вирішення цих питань належало до сфери компетенції судово-психіатричного експерта. Судово-медична експертиза, навіть за умови залучення лікаря-психіатра як консультанта, не могла вирішувати зазначені питання. Згідно з висновком фахівця № 1 від 18 січня 2025 року висновок експерта від 12 серпня 2024 року № 08218/2023пп відносно ОСОБА_5 складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог, а його підсумкові висновки (у психіатричній частині) не є науково обґрунтованими. Експертиза передчасно прийнята експертами до провадження без уточнення ухвали від 05 жовтня 2023 року в частині найменування призначеної експертизи. Натомість експерти самостійно змінили процесуальний формат призначеної судом експертизи і замість комплексної експертизи провели однорідну судово-медичну експертизу. При цьому судово-медичні експерти, лікар-невропатолог та лікар-нейрохірург порушили межі своєї компетенції і втрутилися у сферу психіатричної діагностики, не маючи відповідної підготовки. Експертне дослідження відзначається очевидною неповнотою та вибірковістю, не були перевірені дані щодо психіатричного та наркологічного обліку підекспертної, не досліджувалися оригінали медичних карт стаціонарного хворого з Клінічної лікарні «Феофанія», немає пояснень відповідача та інших важливих свідків (у тому числі медичних працівників), не аналізувався зміст та оформлення оспорюваного заповіту. Експертне рішення про нездатність ОСОБА_5 усвідомлювати зміст і наслідки своїх дій та керувати ними на період вчинення спірного правочину не випливає зі змісту протокольної частини висновку, базується на вибірковому аналізі матеріалів і не враховує об`єктивних даних, які свідчили на користь її адекватності та збереженого психічного стану на період, що цікавить суд. У висновку від 12 серпня 2024 року № 08218/2023пп експерти не довели, що ОСОБА_5 станом на 01 квітня 2016 року страждала на тяжкий психічний розлад і була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Будь-яких інших доказів, які б могли підтвердити доводи про те, що в момент вчинення заповіту ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, позивачем до суду надано не було.

21 травня 2025 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав заочне рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що доводи апеляційної скарги спираються на власне тлумачення норм процесуального права, зокрема, процедури призначення та організації проведення експертних досліджень, оцінки висновку.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення суду мотивоване тим, що оспорюваний заповіт не відповідає волевиявленню заповідача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 02 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6,7,39,40,41 том 1).

Також, ОСОБА_5 є матірю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.38 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла (а.с.10,37 том 1).

З листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїної І.М. № 202/02-14 від 09 жовтня 2017 року вбачається, що 31 березня 2017 року заведено спадкову справу № 05/2017 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 . Спадкоємцями померлої є дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , чоловік ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.14 том 1).

01 квітня 2016 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Кривошеїною І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 695, яким все належне їй майно, де б таке не знаходилось, та з чого б воно не складалося, на взагалі все, що буде їй належати на день смерті, та на що за законом вона матиме право, вона заповідала своїм дітям таким чином: 1/2 частку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 1/4 частку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 1/4 частку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8,35 том 1).

З медичної документації, а саме медичної карти на ім`я ОСОБА_5 та копій стаціонарних карт клінічної лікарні «Феофанія» вбачається, що у березні 2016 року у ОСОБА_5 було діагностовано пухлину головного мозку з апоплектиформним типом перебігу, виразний компресійно-дислокаційний синдром. Враховуючи вплив пухлини на мозкову речовину пацієнта потребує хірургічного втручання, спрямованого на проведення транкраніального видалення пухлини. Після видалення новоутворення пацієнтка потребує променевого лікування та проходження хіміотерапії, враховуючи гістологічний діагноз (а.с.127).

Згідно з висновком експерта (експертиза за матеріалами справи) № 08-218/2023пп, складеним 12 серпня 2024 року КЗОЗ «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи», в складі заступника начальника КЗОЗ ХОБСМЕ, лікаря судово-медичного експерта Малихіної О.І., лікаря судово-медичного експерта відділу комісійних судово-медичних експертиз КЗОЗ ХОБСМЕ Гавриш Т.В., лікаря-невропатолога неврологічного відділення клініки «НДІ гігієни праці та професійних захворювань» ХНМУ ОСОБА_8 , лікаря-психіатра, професора кафедри психіатрії, наркології і мед. психології ХНМУ Мозгової Т.П., лікаря-нейрохірурга вищої кваліфікаційної категорії ОСОБА_9 і доповідача по справі лікаря судово-медичного експерта відділу комісійних судово-медичних експертиз КЗОЗ ХОБСМЕ Войтова Є.О., ОСОБА_5 станом на 01 квітня 2016 року мала важке онкологічне захворювання з тенденцією до швидкого прогресування, перебувала в ранньому після операційному періоді, та відповідно, мала певні обмеженні когнітивних (розумових) функцій.

Виявлене онкологічне захворювання з агресивним прогресуючим перебігом у ОСОБА_5 мало негативний вплив на її розумові здібності і станом на 01.04.2016. Будь-яке оперативне втручання, а особливо на головному мозку є травматичним, тягне за собою на тлі патоморфологічних змін, зумовлених зростанням пухлини, гемодинамічні розлади. Тому в післяопераційному періоді (до 3 місяців) рекомендуються обмеження інтенсивного фізичного та психічного навантаження задля запобігання судомних нападів.

ОСОБА_5 була не здатна орієнтуватися у просторі, часі та особистості, адекватно розуміти і оцінювати зміст документу, усвідомлювати зміст та наслідки своїх дій, керувати ними станом на 01 квітня 2016 року, внаслідок важкого загального стану здоров`я з порушенням свідомості (оглушенням), обумовленого агресивним прогресуючим характером пухлинного процесу головного мозку та особливостями перебігу важкого онкологічного захворювання, після проведеного 18 березня 2016 року хірургічного втручання з приводу внутрішньомозкової пухлини правої тім`яної частини головного мозку з апоплектиформним типом перебігу, виразним компресійно-дислокаційним синдром, яке викликало важкий загальний стан здоров`я з порушенням свідомості (оглушенням), як в доопераційному так і в ранньому після операційному періоді. На загальний стан хворої та стан її свідомості впливали характер та особливості перебігу онкологічного захворювання, а не призначені лікарські препарати.

Період часу від 22 березня 2013 року по 27 березня 2016 року співпадає з раннім післяопераційним періодом, в який ОСОБА_5 не могла при наявному у неї захворюванні (гемодинамічні порушення, лівобічний виражений геміпарез) самостійно пересуватися містом, вільно виконувати фізичні руху: ходити без сторонньої допомоги, відчиняти двері, чітко бачити шлях та перешкоди, долати їх, обирати напрям руху, підніматися та спускатися сходами, та інше (а.с.59-75 том 2).

У зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_4 змінила своє прізвище на « ОСОБА_10 » (а.с.137 том 2).

Разом з заявою про перегляд заочного рішення у справі ОСОБА_2 надала висновок фахівця № 1 щодо висновку експерта ХОБСМЕ від 12 серпня 2024 року № 08-218/2023пп відносно ОСОБА_5 , складеного 18 січня 2025 року фахівцем у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_11 , відповідно до якого висновок експерта від 12 серпня 2024 року № 08-218/2023пп відносно ОСОБА_5 складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог, а його підсумкові висновки (у психіатричній частині) не є науково обґрунтованими. Експертиза передчасно прийнята експертами до провадження без уточнення ухвали від 05 жовтня 2023 року в частині найменування призначеної експертизи. Натомість експерти самостійно змінили процесуальний формат призначеної судом експертизи і замість комплексної експертизи провели однорідну судово-медичну експертизу. При цьому судово-медичні експерти, лікар-невропатолог та лікар-нейрохірург порушили межі своєї компетенції і втрутилися у сферу психіатричної діагностики, не маючи відповідної підготовки. Експертне дослідження відзначається очевидною неповнотою та вибірковістю: не були перевірені дані щодо психіатричного та наркологічного обліку підекспертної, не досліджувалися оригінали медичних карт стаціонарного хворого з Клінічної лікарні «Феофанія», немає пояснень відповідача та інших важливих свідків (у тому числі медичних працівників), не аналізувався зміст та оформлення оспорюваного заповіту. Експертне рішення про нездатність ОСОБА_5 усвідомлювати зміст і наслідки своїх дій та керувати ними на період вчинення спірного правочину не випливає зі змісту протокольної частини висновку, базується на вибірковому аналізі матеріалів і не враховує об`єктивних даних, які свідчили на користь її адекватності та збереженого психічного стану на період, що цікавить суд. Вказані недоліки, допущені при проведенні експертизи, мають істотний характер і, з медичної точки зору, позбавляють експертний висновок доказової цінності. У висновку від 12 серпня 2024 року № 08-218/2023пп експерти не довели, що ОСОБА_5 станом на 01 квітня 2016 року страждала на тяжкий психічний розлад і була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.125-131 том 2).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 1217 ЦК України(тут і далі - в редакції, чинні на момент посвідчення заповіту) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд.

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання

Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та в постановах Верховного Суду від 07 березня 2024 року в справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) та ін.).

Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (частина друга, третя статті 1254 ЦК України).

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено в статті 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З огляду на зміст наведених норм закону дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (постанови від 29 листопада 2024 року в справі № 199/8568/18 (провадження № 61-7186св24), від 23 липня 2024 року в справі № 369/3412/17 (провадження № 61-2912св24) та ін.).

Верховний Суд звертає увагу, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. (постанова Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21)).

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 1.7, 1.8, 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина перша статті 1257 ЦК України визначає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.

Такий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27 січня 2023 року у справі № 144/1206/21, від 03 липня 2024 року у справі № 613/688/20.

Згідно з частинами першою, другою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 317/1029/20 (провадження № 61-11588св22), на яку є посилання у касаційній скарзі.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17 (провадження № 61-7542св23)).

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства.

За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.

Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

За висновком експерта № 08-218/2023пп від 12 серпня 2024 року ОСОБА_5 була не здатна орієнтуватися у просторі, часі та особистості, адекватно розуміти і оцінювати зміст документу, усвідомлювати зміст та наслідки своїх дій, керувати ними станом на 01 квітня 2016 року, внаслідок важкого загального стану здоров`я з порушенням свідомості (оглушенням), обумовленого агресивним прогресуючим характером пухлинного процесу головного мозку та особливостями перебігу важкого онкологічного захворювання, після проведеного 18 березня 2016 року хірургічного втручання з приводу внутрішньомозкової пухлини правої тім`яної частини головного мозку з апоплектиформним типом перебігу, виразним компресійно-дислокаційним синдром, яке викликало важкий загальний стан здоров`я з порушенням свідомості (оглушенням), як в доопераційному так і в ранньому після операційному періоді. На загальний стан хворої та стан її свідомості впливали характер та особливості перебігу онкологічного захворювання, а не призначені лікарські препарати.

Отже, у вказаній експертизі зроблено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент складання нею заповіту.

Посилання ОСОБА_2 на неналежність висновку експерта, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначений висновок складений в приміщенні відділу комісійних судово-медичних експертиз Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, експертною комісією у складі лікаря судово-медичного експерта Малихіної О.І., лікаря судово-медичного експерта, лікаря-невропатолога ОСОБА_8 , лікаря-психіатра, лікаря-нейрохірурга ОСОБА_9 , є обґрунтованим і чітким, узгодженим з іншими матеріалами справи, містить докладний опис проведеного дослідження, містить відповіді на поставлені питання у межах компетенції експертів, має конкретний характер, підстав для сумнівів у компетенції судових експертів або незгоди з висновком експертів колегія суддів не вбачає. Експерти дійшли висновку про те, що ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними саме станом на час укладення оспорюваного правочину.

ОСОБА_2 належними доказами вказаний висновок не спростовано та в суді першої інстанції не заявляла клопотання про призначення повторної експертизи.

Задовольняючи позов ОСОБА_12 , суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на час посвідчення заповіту ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Правильно застосувавши норми матеріального права та встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки той факт, що на момент складення заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, підтверджуються належними і допустимими доказами.

Доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та орган опіки і піклування незалучені до участі в даній справі в якості співвідповідачів, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є неповнолітніми, а їх законним представником є позивач, який приймає участь в даній справі, а орган опіки та піклування не оскаржив рішення суду першої інстанції. Крім того, при визнанні недійсним заповіту від 01 квітня 2016 року розмір часток ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у праві на спадкове майно за законом не змінюються.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, задовольняючи позовні вимоги, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова