Номер провадження: 22-ц/813/29/25
Справа № 500/3166/17
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Ізмаїльський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфлот Данубіус»

третя особа Головне управління Державної податкової служби в Одеській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот Данубіус», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Головне управління Державної податкової служби в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту та скасування розшуку

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, третя особа , яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Ізмаїльська об`єднана державна податкова інспекція Головного Управління ДФС в Одеській області, про звільнення майна з під арешту та скасування розшуку.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 13.12.2016 року ним на публічних торгах, проведених Товарною біржою «Профі-Т», брокерською конторою № 3 Товарної біржі «Перша універсальна біржа «Україна», було придбано легковий автомобіль універсал «MITSUBISHI Grandis COMFORT», 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 , що перебував у податковій заставі і знаходився на балансі власника ТОВ «Інфлот Данубіус» та згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належав ТОВ «Інфлот Данубіус». 13.12.2016 року між ним та Ізмаїльською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного Управління ДФС в Одеській області було укладено договір купівлі-продажу, однак, при реєстрації легкового автомобіля з`ясувалось, що на вищевказаний автомобіль було накладено арешти відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області та Ізмаїльським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, а також ухвалено постанову про розшук вказаного автомобілю боржника - власника майна відповідача ТОВ «Інфлот Данубіус».

Вважає, що, оскільки він є добросовісним набувачем прав на вказаний автомобіль, а перед проведенням 13.12.2016 р. публічних торгів заборгованість боржника ТОВ «Інфлот Данубіус» була повістю погашена з дозволу постанови Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2015 р., просив позов задовольнити у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року ухвалено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот Данубіус», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Ізмаїльська об`єднана державна податкова інспекція Головного Управління ДФС в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту та скасування розшуку відмовити.

Рішення суду мотивовано тим, що постанова про стягнення з ТОВ «Інфлот Данубіус» виконавчого збору від 11.03.2014 року боржником в установленому законом порядку не оскаржувалась, боржник не був звільнений від сплати виконавчого збору, то при поверненні виконавчого документу стягувачу на підставі ст. 47 Закону, у державного виконавця були відсутні підстави для скасування арештів, накладених на майно боржника та заборон відчуження, і, оскільки, виконавчий збір погашено не було, підстав для зняття арешту, також не було.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24.10.2018 р., яким суд вирішив відмовити позивачу у задоволенні позову до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот Данубіус», третя особа - Ізмаїльська об`єднана державна податкова інспекція Головного Управління ДФС в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту та скасування розшуку, скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач став переможцем публічних торгів на цільовому аукціоні з продажу майна платника податків, що перебуває в податковій заставі. Між ним та Ізмаїльською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного Управління ДФС в Одеській області 13.12.2016 року було укладено договір купівлі-продажу, п. 4.1. якого встановлює, що право власності на майно переходить до покупця з моменту надходження коштів до Держказначейства.

Оплата в повному обсязі була здійснена шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Товарної біржі «Перша універсальна біржа «Україна», частину яких в подальшому Біржа, згідно умов протоколу, перерахувала кошти на розподільчий рахунок органу державного казначейства.

Таким чином він набув право власності на вищевказаний автомобіль, оскільки був здійснений повний розрахунок за придбане майно.

Ніякого відношення до оплати відповідачем ТОВ «Інфлот Данубіус» виконавчого збору позивач не має, тому, висновку суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Пояснення учасників справи

У судовому засіданні, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Юркевич Х.М. надав усні пояснення по суті справи, доводи скарги підтримала, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є помилковим, а також прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представник Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Парапір А.Д. участі у відеоконференції не прийняв.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Постановами Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області: ВП № 26038080 від 12.05.2011 року, ВП № 32213566 від 17.04.2012 року, ВП № 34383577 від 20.09.2012 року, ВП № 36622953, ВП № 40534688 від 08.11.2013 року, ВП № 42267270 від 14.03.2014 року та Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області: ВП № 31853940 від 18.05.2012 року, ВП № 31854873 від 28.03.2012 року, зокрема, на транспортний засіб автомобіль «MITSUBISHI Grandis COMFORT», 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 , власником якого був ТОВ «Інфлот Данубіус», накладено арешти.

Крім того, постановою Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області від 07.05.2015 р. накладено арешт на вказаний транспортний засіб.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2015 року задоволено позов Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеської області та надано дозвіл на погашення усієї суми заборгованості зі сплати податку на доходи найманих працівників в сумі 68 021,29 грн за рахунок майна платника податків ТОВ «Інфлот-Данубіус», що перебував у податковій заставі (а.с. 11-13).

Відповідно до Протоколу № 1 проведення цільового аукціону з продажу майна платника податків, яке перебуває в податковій заставі і знаходиться на балансі власника ТОВ «ІНФЛОТ ДАНУБІУС» від 13.12.2016 року та Договору купівлі-продажу майна платника податків, яке перебуває у податковій заставі від 13.12.2016 року, ОСОБА_1 придбав легковий автомобіль універсал «MITSUBISHI Grandis COMFORT», 2004 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2400 куб.см, повна маса 2250 кг, колір сірий (а.с.6-9).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, зокрема, цивільного характеру. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати указані права без будь-яких перепон чи ускладнень.

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦК та ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Згідно зі статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Відповідно до частин першої-третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2024 року у справі № 2-186/05 (провадження № 61-5001св24) зробив висновок, що у частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень, захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту на майно. У разі виникнення такого спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

У постанові Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 913/567/19 (913/176/20) зазначено, що відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто названа норма є спеціальною, у якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту. Враховуючи встановлену судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів належність арештованого майна на праві власності позивачу та відсутність оспорювання або невизнання такого права, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа вправі звернутися до суду з позовом як про визнання права власності на майно, на яке накладено арешт, і зняття з нього арешту, так і з позовом лише про зняття з такого майна арешту.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України).

Звертаючись до суду з указаним позовом про звільнення майна з-під арешту, ОСОБА_1 зазначив, що він у встановленому законом порядку правомірно набув право власності на автомобіль універсал «MITSUBISHI Grandis COMFORT», але накладений у межах виконавчого провадження арешт на вказане майно безпідставно обмежує його права, як власника майна. Крім того, він не має ніякого відношення до оплати відповідачем ТОВ «Інфлот Данубіус» виконавчого збору.

Так, у справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до Протоколу № 1 проведення цільового аукціону з продажу майна платника податків, яке перебуває в податковій заставі і знаходиться на балансі власника ТОВ «ІНФЛОТ ДАНУБІУС» від 13.12.2016 року та Договору купівлі-продажу майна платника податків, яке перебуває у податковій заставі від 13.12.2016 року, придбав легковий автомобіль універсал «MITSUBISHI Grandis COMFORT», 2004 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2400 куб.см, повна маса 2250 кг, колір сірий. Здійснив повний розрахунок за придбане майно, а отже, набув право власності на вищевказаний автомобіль.

Отже, колегія суддів зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 липня 2023 року у справі № 761/687/14, від 30 квітня 2025 року у справі № 753/12589/23.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За таких обставин, встановивши правову природу правовідносин, які виникли між учасниками справи, суд апеляційної інстанції, вважає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно позивача, який не є боржником, при відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Таким чином, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування судового рішень в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот Данубіус», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Ізмаїльська об`єднана державна податкова інспекція Головного Управління ДФС в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в цій частині.

Також, колегія суддів звертає увагу, що 20.09.2017 року до суду першої інстанції ОСОБА_1 була скерована заява про уточнення позовних вимог.

Так, у разі надходження заяви (клопотання) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог позивачем суд, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її або як подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) та підтриманий у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Проте, судом першої інстанції не прийнято процесуального рішення щодо наданої позивачем заяви та рішення щодо заявлених вимог, не наведено відповідних доводів і в апеляційній скарзі.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфлот Данубіус», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Ізмаїльська об`єднана державна податкова інспекція Головного Управління ДФС в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Звільнити транспортний засіб - автомобіль «MITSUBISHI Grandis COMFORT», 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1 з-під арештів, накладених постановами Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області: ВП № 26038080 від 12.05.2011 року, ВП № 32213566 від 17.04.2012 року, ВП № 34383577 від 20.09.2012 року, ВП № 36622953 від 19.02.2013 року, ВП № 40534688 від 08.11.2013 року, ВП № 42267270 від 14.03.2014 року; постановами Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області: ВП № 31853940 від 18.05.2012 року, ВП № 31854873 від 28.03.2012 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький