ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7318/22 Номер провадження 22-ц/814/2513/25Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Октябрського (після перейменування - Шевченківського) районного суду м. Полтави від 10 березня 2025 року (повний текст рішення складено 20 березня 2025 року) та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Юлія Вікторівна, про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на майно та стягнення моральної шкоди-

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та її правонаступником за ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 липня 2023 року є ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Юлія Вікторівна, про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на майно та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 23 січня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №50, та згідно умов якого відчужувач передає, а набувач приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат загальною площею 42,7 кв.м, житловою площею 20,5 кв.м. Розділом 2 договору довічного утримання встановлено умови утримання (догляду).

Одразу після укладення договору довічного утримання умови утримання (догляду) ОСОБА_4 виконувала лише частково.

На прохання ОСОБА_4 ОСОБА_2 вимушена була оплачувати їй пальне, ремонт, відпочинок, щоб отримувати передбачений у договорі довічного утримання догляд.

Байдужість та безвідповідальне ставлення ОСОБА_4 до позивача призвели до того, що ОСОБА_2 отримала травму та не могла самостійно пересуватись та обслуговувати себе, однак ОСОБА_4 продовжувала ухилятись від покладених на неї договором довічного утримання обов`язків.

В 2019 році ОСОБА_4 померла, а обов`язки по утриманню та догляду ОСОБА_2 взяла на себе її донька ОСОБА_1 , яка також не надавала належного догляду, а потім взагалі змінила номер телефону.

У зв`язку з неналежним виконанням умов спірного правочину, ОСОБА_2 бажала розірвати договір довічного утримання в судовому порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Заповітом від 06 травня 2022 року ОСОБА_2 зробила таке розпорядження на випадок своєї смерті: «…все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що мені буде належати і на що я за законом матиму право, заповідаю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ».

25 вересня 2023 року ОСОБА_3 подав до Октябрського районного суду м. Полтави уточнену позовну заяву, в якій просив розірвати договір довічного утримання від 23 січня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №50; припинити та зняти заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_2 , накладену 23 січня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В., зареєстровану в реєстрі за №12083117 у зв`язку із посвідченням договору довічного утримання від 23 січня 2012 року; визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 та складається з двох кімнат загальною площею 42,7 кв.м, житловою площею 20,5 кв.м за заповітом від 06 травня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ганшиною О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №456; стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошові кошти в сумі 33000,00 грн в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення та ухвали суду першої інстанції

Рішенням Октябрського (після перейменування - Шевченківського) районного суду м. Полтави від 10 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_3 правонаступника ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Ю.В. про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на майно та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Розірвано договір довічного утримання від 23 січня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 50.

Припинено та знято заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_2 , накладену 23 січня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В., зареєстровану в реєстрі за № 12083117, у зв`язку із посвідченням договору довічного утримання від 23 січня 2012 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 05 травня 2025 року виправлено описку в рішенні Октябрського (після перейменування - Шевченківського) районного суду м. Полтави від 10 березня 2025 року, зазначивши у вступній та резолютивній частині рішення по батькові позивача « ОСОБА_5 ».

Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового рішення

У березні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Нечитайло М.О. через систему «Електронний суд» подала до Октябрського районного суду м. Полтави заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача у цивільній справі №554/7318/22 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 35000,00 грн.

Свої вимоги представник обґрунтувала тим, що ОСОБА_3 не має відповідної юридичної освіти, необхідного обсягу знань та вмінь для захисту своїх прав під час участі в судових засіданнях з розгляду цивільної справи №554/7318/22, а тому він звернувся за професійною правничою допомогою до адвоката, що підтверджується договором про надання правничої допомоги №08/02/23 від 08 лютого 2023 року, укладеного між адвокатом Нечитайло М.О. та клієнтом ОСОБА_3 , і ордером серії АН №1141844 від 08 лютого 2023 року.

Відповідно до пункту 3.1. вищезазначеного договору про надання правничої допомоги вартість послуг (гонорар адвоката) за даним договором складає 35000,00 грн.

Приймаючи до уваги обґрунтованість позиції ОСОБА_3 , з якою погодився суд першої інстанції, та враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, а також час, витрачений адвокатом на такі послуги, заявник вважає, що розмір заявлених витрат на відшкодування адвокатських послуг в розмірі 35000,00 грн підтверджено належними та допустимими доказами.

Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 травня 2025 року заяву представника ОСОБА_3 - адвоката Нечитайло М.О. про винесення додаткового рішення задоволено.

Ухвалено додаткове рішення по цивільній справі № 554/7318/22 за позовом ОСОБА_3 , правонаступника ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Ю.В. про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на майно та стягнення моральної шкоди.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35000,00 грн.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви в розмірі 1542,50 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

З рішенням Октябрського (після перейменування - Шевченківського) районного суду м. Полтави від 10 березня 2025 року та додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 травня 2025 року не погодилася ОСОБА_1 та оскаржила їх в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційні скарги, в яких прохала суд скасувати оскаржувані судові рішення та: визнати подання ОСОБА_2 позовної заяви від 29 липня 2022 року, як зловживанням процесуальними правами та залишити позовну заяву без розгляду, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі; ухвалити нове судове рішення, яким заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 35000,00 грн залишити без розгляду.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційні скарги

На думку особи, яка подала апеляційні скарги, оскаржувані судові рішення місцевого суду є незаконним та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідач вважає, що подання позивачем позовної заяви, датованої 29 липням 2022 року, свідчить про зловживання останньою процесуальними правами, оскільки схожу позовну заяву, яка була залишена судом першої інстанції без розгляду, було подано нею у серпні 2019 року; відмінність полягала у долучених до позовних заяв доказах. Крім того, під час розгляду даної справи представником позивача було подано до суду клопотання з метою затягування розгляду справи, зокрема про направлення справи за підсудністю.

У поданій апеляційній скарзі зауважено, що доказів невиконання відповідачем умов спірного правочину позивачем до місцевого суду не було подано, однак суд першої інстанції, врахувавши думку останньої, без будь-якого підтвердження викладених нею обставин, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, під час розгляду справи місцевим судом було порушено принцип рівності сторін, оскільки подані відповідачем заяви та клопотання не були розглянуті місцевим судом.

Що ж стосується розміру витрат на професійну правничу допомогу, то зазначено, що суд першої інстанції частково задовольняючи вимоги поданої позовної заяви, дійшов до висновку про повне стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, які були понесені позивачем, що є порушенням норм статті 141 ЦПК України.

Також вказано, що судом першої інстанції на клопотання відповідача не було надано матеріали цивільної справи для ознайомлення в електронному вигляді, а також було проігноровано клопотання про відкладення розгляду справи та про проведення розгляду справи у режимі відеоконференції.

Крім того, ані позивачем, ані його представником не було подано заяви про надання доказів про понесені судові витрати на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору.

Щодо відзивів на апеляційні скарги

У відзивах на апеляційні скарги представник позивача прохала суд апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Зауважено, що нормами цивільного процесуального законодавства не встановлено обмеження щодо повторного пред`явлення позовної заяви у разі залишення попередньої без розгляду, у разі усунення умов, що були підставою для ухвалення відповідного судового рішення.

Вказано, що відповідач на спростування викладених позивачем обставин даної справи не надала будь-яких доказів, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача.

Крім того, представник позивача вказує й на недоліки прохальної частини апеляційної скарга на рішення суду першої інстанції, яка об`єднує декілька самостійних вимог щодо одного судового рішення.

Наголошено, що представником позивача була дотримана процедура, яка передбачена нормами цивільного процесуального законодавства, щодо подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, відповідач не скористалася своїм правом щодо подання клопотання про зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

ОСОБА_1 та її представник адвокат Шевченко Г.М., взявши участь у розгляді справи у режимі відеоконференції, прохали суд задовольнити вимоги поданих апеляційних скарг з підстав, що у них наведені.

Представник ОСОБА_3 адвокат Нечитайло М.О., взявши участь у розгляді справи у режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення апеляційних вимог відповідача, наголошуючи на законності та обґрунтованості судових рішень місцевого суду.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення відповідача та її представника і представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до такого висновку.

Щодо меж перегляду рішення суду першої інстанції

З частини першої статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Октябрського (після перейменування - Шевченківського) районного суду м. Полтави від 10 березня 2025 року у частині відмовлених позовних вимог сторонами справи не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається.

Встановлені обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №50.

Відповідно до пунктів 2.1 та 2.2 договору довічного утримання ОСОБА_4 взяла на себе зобов`язання здійснювати довічне матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має нею надаватися ОСОБА_2 , та яка оцінена сторонами правочину у сумі 850,00 грн на має перераховуватися за допомогою АТ «Ощадбанк».

Утримання визначається у вигляді: забезпечення необхідним харчуванням, одягом; забезпечення необхідними лікувальними засобами на підставі виданих лікарем рецептів; надання побутових послуг (прибирання один раз на тиждень, дрібний побутовий ремонт); довічного проживання відчужувача в квартирі; поховання у разі смерті.

У пункті 3.1 зазначено, що відчужувач має право вимагати своєчасне виконання усіх умов згідно з договором довічного утримання.

В свою чергу, даним договором довічного утримання ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_4 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат загальною площею 42,7 кв.м, житловою площею 20,5 кв.м. (т.1, а.с. 11-15).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 (т.1, а.с. 132).

Сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 листопада 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області Змієвською Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1046, отримала у спадок квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 20,5 кв.м, загальною площею 43,7 кв.м (т.1, а.с. 22).

30 травня 2019 року ОСОБА_2 була доставлена в КНП ХМР «Міська клінічна лікарня № 2 ім. проф. О.О. Шалімова» з діагнозом «цукровий діабет, ІІ тип, тяжка форма в стадії декомпенсації, синдром діабетичної стопи, хронічна ішемія ІІ ступеня ….стан після травми правого плечового суглобу», де знаходилась на стаціонарному лікуванні до 10 червня 2019 року (т.1, а.с. 26-27).

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого 1 кардіологічного відділення філії «Центр охорони здоров`я «Харківська клінічна лікарня на залізничному транспорті №1» Акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні з 06 січня 2020 року до 19 січня 2020 року з діагнозом «ІХС гострий задній з елевацією сегменту ST інфаркт міокарда. Атеросклеротичне стенозуюче ураження коронарних артерій…..супутній діагноз: цукровий діабет ІІ типу, вторинно інсулінозалежний» (т.1, а.с. 23-25).

Зі Свідоцтва про смерть встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 155).

Заповітом від 06 травня 2022 року ОСОБА_2 зробила таке розпорядження на випадок своєї смерті: «…все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що мені буде належати і на що я за законом матиму право, заповідаю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ». Заповіт складено о 17 год 30 хв і підписано в двох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ганшиної О.Ю., зареєстровано в реєстрі за №456 (т.1, а.с. 192).

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не оскаржується, що 05 квітня 2023 року на підставі вищевказаного заповіту приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ганшиною О.Ю. було відкрито спадкову справу №72044644 за заявою єдиного спадкоємця - ОСОБА_3

ОСОБА_1 було долучено до матеріалів справи копії квитанцій про перерахування грошових коштів ОСОБА_2 , які датовані з лютого 2012 року до грудня 2022 року (т.1, а.с. 133-151).

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо розірвання договору довічного утримання

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (згідно постанови Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц).

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Так, з матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за №50.

Відповідно до пунктів 2.1 та 2.2 договору довічного утримання ОСОБА_4 взяла на себе зобов`язання здійснювати довічне матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має нею надаватися ОСОБА_2 , та яка оцінена сторонами правочину у сумі 850,00 грн на має перераховуватися за допомогою АТ «Ощадбанк».

Утримання визначається у вигляді: забезпечення необхідним харчуванням, одягом; забезпечення необхідними лікувальними засобами на підставі виданих лікарем рецептів; надання побутових послуг (прибирання один раз на тиждень, дрібний побутовий ремонт); довічного проживання відчужувача в квартирі; поховання у разі смерті.

У пункті 3.1 зазначено, що відчужувач має право вимагати своєчасне виконання усіх умов згідно з договором довічного утримання.

В свою чергу, даним договором довічного утримання ОСОБА_6 передала, а ОСОБА_4 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 та складається з двох кімнат загальною площею 42,7 кв.м, житловою площею 20,5 кв.м.

Звертаючись до місцевого суду з позовом, ОСОБА_2 вказувала на неналежне виконання набувачем за договором довічного утримання умов вказаного правочину, оскільки остання не надавала належного догляду відчужувачу, зокрема й коли вона отримала травму руки, а також на прохання позивача не звернулася по медичну допомогу до фахівців, що призвело до постійного больового синдрому кінцівки.

Крім того, позивач вказувала, що у травні 2019 року, потрапивши до стаціонарного відділення міської лікарні, вона самостійно оплатила власне лікування, не отримавши будь-якого догляду чи допомоги від відповідача. Схожа ситуацій повторилася й у січні 2020 року, коли ОСОБА_2 здійснили оперативне втручання стентування серця.

Також у позові зазначено, що на час подання даної позовної заяви ОСОБА_2 не має будь-яких зав`язків з відповідачем, яку останній раз бачила у жовтні 2019 року.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому при вирішенні зазначеного питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та приписи статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що підставою для розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача є невиконання (неналежне виконання) набувачем тих обов`язків, які безпосередньо передбачені договором.

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. Саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України має надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування статей 755, 756 ЦК України узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року у справі № 644/1566/19, від 15 серпня 2023 року у справі № 712/10192/22, від 30 липня 2025 року у справі № 761/3256/22.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Так, на підтвердження факту виконання умов оспорюваного правочину, відповідач подала до місцевого суду квитанції про перерахування коштів на ім`я ОСОБА_2 шляхом поповнення картки (т.1, а.с. 133,143), а також за допомогою здійснення поштових переказів АТ «Укрпошта» (т.1, а.с. 133-142, 144-151).

Також умовами спірного договору довічного утримання передбачено здійснення перерахування коштів за допомогою АТ «Ощадбанк», однак надані відповідачем квитанції про прийняття поштового переказу виконані здебільшого АТ «Укрпошта», відомості про отримання яких матеріали справи не містять, натомість є відомості про повернення грошових переказів (т.1, а.с. 146-147).

У відзиві на позовну заяву відповідач вказувала на належне виконання набувачем та нею, як правонаступника набувача, умов спірного правочину, а саме: забезпечення відчужувача необхідними продуктами та одягом; забезпечення відчужувача необхідними лікарськими засобами, оплата медичних послуг; здійснення дрібного побутового ремонту; відчужувач продовжує проживати у квартирі.

Слід зауважити, що будь-яких доказів вище вказаних доводів відповідача матеріали справи не містять, що у порядку частини шостої статті 81 ЦПК України, згідно якої доказування не може ґрунтуватися на припущенні, не беруться судом до уваги.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у заяві про закриття провадження у справі та зняття арешту, яке надійшло до місцевого суду 23 січня 2023 року, ОСОБА_1 зазначала про здійснення нею поховання ОСОБА_2 згідно умов договору довічного утримання, однак доказів вказаного до суду ані першої інстанції, ані апеляційної інстанції подано не було, у зв`язку з чим встановити дійсність вказаних обставин не є можливим.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій та шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З вище вказаного вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання від 23 січня 2012 року, умови якого позивачем були виконані шляхом передання належної їй квартири у власність останньої, проте ОСОБА_4 , правонаступником якої у спірних правовідносинах є ОСОБА_1 , взяті на себе за договором зобов`язання не виконувала належним чином, зокрема позивачу не надавала грошові кошти у визначеному порядку, не забезпечувала необхідними лікарськими засобами, у тому числі й не здійснила поховання, а належних та достатніх доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було.

З урахуванням вказаного, встановивши неналежне виконання відповідачем та первісним набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є конкретно визначеними, та не спростування відповідачем вище зазначеного, а також доведеність факту порушення його істотних умов, суд першої інстанції правильно застосував норми статей 755, 756 ЦК України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідач не була позбавлена можливості повторно подати заяви/клопотання до суду апеляційної інстанції, які, на її думку, мають вирішальне значення для правильного вирішення даного спору, у тому числі й ті, які не були розглянуті місцевим судом, що відповідає принципу змагальності сторін.

З огляду на доводи поданої апеляційної скарги щодо зловживання позивачем процесуальними правами, слід зазначити, що частиною другою статті 257 ЦПК України передбачено право особи, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, звернутися до суду повторно.

Щодо додаткового рішення

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частині третій статті 12 ЦПК України та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підсумовуючи, для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у цій справі у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в заяві про уточнення позовних вимог представником ОСОБА_3 вказано, що попередній (орієнтовний) розмір судових витрат понесених позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції, а саме витрат на професійну правничу допомогу, становить 35000,00 грн.

11 березня 2025 року представником ОСОБА_3 адвокатом Нечитайло М.О. надіслано до місцевого суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій остання прохала суд винести додаткове рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35000,00 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до поданої заяви долучено: копію договору про надання правничої допомоги №08/02/23 від 08 лютого 2023 року; ордер серії АН №1141844 від 08 лютого 2023 року; копію розрахункової квитанції серії МН №000015 від 08 лютого 2022 року; копію акта приймання-передачі наданої правничої допомоги №1 від 10 березня 2025 року; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом; орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги №08/02/23 від 08 лютого 2023 року; рекомендації щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затверджені Рішенням Ради адвокатів Харківської області №13/1/7 від 21 липня 2021 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 12 червня 2020 року №5814, видане Радою адвокатів Донецької області на підставі рішення від 27 травня 2020 року №4.

Колегія суддів зауважує, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо направлення адвокатом Нечитайло М.О. поданої нею заяви про ухвалення додаткового рішення та доданих до неї доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу іншим учасникам справи, що в свою чергу позбавило можливості відповідачу висловити свої заперечення.

Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Оскільки склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягає доведенню, порушення заявником свого процесуального обов`язку та ненаправлення іншій стороні копій доказів на підтвердження дійсності понесення на правничу допомогу витрат призводить до порушення принципу змагальності, неможливості іншим учасникам судового розгляду ознайомитись із їхнім змістом, позбавляє можливості надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку.

У випадку недотримання заявником вимог щодо належного направлення відповідних копій документів іншій стороні, а також у разі ненадання суду доказів підтвердження факту такого надсилання, суд не може брати до уваги докази понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду відповідної заяви, адже відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про відшкодуванні витрат на правничу допомогу та ухвалення додаткового рішення з цього питання.

Наведені висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/14138/18, від 24 березня 2021 року у справі № 756/2399/18.

Крім того, 16 травня 2025 року до суду першої інстанції представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи та про надання доступу до матеріалів справи, що мотивовано неотриманням ні відповідачем, ні його представником копії доказів для ухвалення додаткового рішення суду разом із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Разом з тим, місцевим судом 19 травня 2025 року було ухвалено додаткове рішення, яким вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу були задоволені у повному розмірі.

У процедурі розгляду заяви сторони про розподіл судових витрат, у тому числі на правову допомогу, суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21).

При розгляді цієї заяви суд повинен забезпечити сторонам дотримання принципів змагальності, рівності в судочинстві, реалізацію права сторони «бути вислуханою» як передумови того, що вона була «почута», що є складовою права на справедливий суд (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Серявін проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року).

Оскільки відповідача та її представник були позбавлені можливості надати заперечення щодо розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення, то колегія суддів вважає, що стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу, які понесені під час розгляду справи судом першої інстанції, не відповідає принципам цивільного законодавства, зокрема, принципу диспозитивності та змагальності сторін.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги на рішення місцевого суду не спростовують висновки суду першої інстанції, який дослідивши надані сторонами справи докази, дійшов до правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського (після перейменування - Шевченківського) районного суду м. Полтави від 10 березня 2025 року у частині розірвання договору довічного утримання і припинення та зняття заборони відчуження слід залишити без задоволення, а рішення Октябрського (після перейменування - Шевченківського) районного суду м. Полтави від 10 березня 2025 року у частині розірвання договору довічного утримання і припинення та зняття заборони відчуження залишити без змін.

Крім того, повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту другого частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вище викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 травня 2025 року слід задовольнити частково: додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 травня 2025 року у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник адвокат Нечитайло М.О., про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Щодо судового збору

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).

Судовий збір не слід сплачувати при оскарженні додаткового судового рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат або встановлено порядок виконання судового рішення, тобто вирішення тих питань, які не пов`язані з вимогами адміністративного позову, але в обов`язковому порядку мають бути вирішені судом (згідно постанови Верховного Суду від 20 грудня 2019 року по справі № 240/6150/18).

Оскільки підлягає частковому задоволенню лише апеляційна скарга на додаткове рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, за оскарження якої не сплачується судовий збір, то відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрат в частині судового збору, понесених у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського (після перейменування - Шевченківського) районного суду м. Полтави від 10 березня 2025 року у частині розірвання договору довічного утримання і припинення та зняття заборони відчуження залишити без задоволення.

Рішення Октябрського (після перейменування - Шевченківського) районного суду м. Полтави від 10 березня 2025 року у частині розірвання договору довічного утримання і припинення та зняття заборони відчуження залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 травня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 травня 2025 року у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник адвокат Нечитайло Маргарита Олегівна, про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2025 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко