Номер провадження: 22-ц/813/638/25
Справа № 947/1903/20
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси

позивач за зустрічним позовом Міністерство оборони України

відповідачі за зустрічним позовом Одеська міська рада, ОСОБА_1

треті особи за зустрічним позовом - Військова частина НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу Міністерства оборони України та апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Київського районного суду міста Одеси від 21 вересня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

та за зустрічним позовом Міністерства оборони України до Одеської міської ради, ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Військової частини НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, витребування земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_2 , в якому просила суд зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 утриматись від дій, які порушують право власності на земельну ділянку, в тому числі від перешкоджання потрапляння техніки на земельну ділянку та будівництва огорожі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0952 га, кадастровий номер: :46:002:0030 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0952 га, кадастровий номер: :46:002:0030, за цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі Договору купівлі-продажу від 27.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А, зареєстрований в реєстрі за № 5412.

Позивачка зазначає, що вона не може користуватись своєю власністю, оскільки службові особи Військової частини НОМЕР_1 безпідставно перешкоджають у реалізації її права на доступ до земельної ділянки, порушуючи правила добросусідства, ігноруючи межі земельної ділянки, встановивши паркан та позбавивши можливості ОСОБА_1 будь-яким чином здійснити під`їзд та підхід будівельної техніки до її земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернулась до суду із відповідним позовом.

У травні 2023 року Міністерство оборони України звернулося до суду з зустрічною позовною заявою до Одеської міської ради, ОСОБА_1 в якій просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 3385 - V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0952 га. за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель» та витребувати у ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Міністерства оборони України () земельну ділянку площею 0,0952 га (кадастровий номер :46:002:0030), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленого зустрічного позову представник Міністерства оборони України посилається на те, що відповідно до Державного акту на право користування землею за номером Б№056875, виданого квартирно-експлуатаційній частині Херсонського району Української Радянської Соціалістичної Республіці (правонаступник - квартирно-експлуатаційний відділ міста Херсона) виконавчим комітетом Овідіопольської районної Ради народних депутатів було надано для державних потреб у безстрокове і безоплатне користування земельну ділянку загальною площею 286 гектарів, на якій розташоване військове містечко « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Вказаний Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №7-6-90 від 1990 року.

Представник зазначає, що на підставі наказу Міністерства оборони України від 12.07.2005 року № 58 та розпорядження Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України від 02.09.2005 року №303/1/4/4170 щодо перерозподілу фондів за територіальним принципом з урахуванням рівномірного закріплення фондів між відповідними квартирно-експлуатаційними відділами міст та квартирно-експлуатаційними частинами районів, актом прийому передачі казарменно-житлового фонду, комунальних споруд та обладнання, квартирного майна палива і території військових містечок №№ НОМЕР_4 , НОМЕР_4 а, НОМЕР_5 , НОМЕР_6 військової частини НОМЕР_1 Чорноморського гарнізону від 12.06.2006 року, спірна земельна ділянка передана від Херсонської квартирно-експлуатаційної частини району до квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси.

У подальшому, відповідно до акту прийому-передачі будівель, споруд та території військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 01 жовтня 2008 року територія військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » була передана у відповідальну експлуатацію військовій частині НОМЕР_1 .

Відтак згідно зі ст.ст. 77, 78, 84 ЗК України, ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про використання земель оборони» вищевказані землі відносилися за формою власності до земель державної власності, за цільовим призначенням - до земель оборони та перебували на відповідному обліку в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Проте, Одеською міською радою, незважаючи на зареєстроване військовою частиною право користування на вищевказану земельну ділянку, 10 липня 2008 року прийнято рішення № 3385 - V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0952 га. за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель».

У подальшому, на підставі рішення міської ради Горбачову В.П. Одеською регіональною філією ДП «Центр ДЗК» 14.05.2010 було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯИ №603510 (кадастровий номер :46:002:0030) площею 0,0952 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно органом державної реєстрації права - приватним нотаріусом Пашичевою Г.Л., на підставі укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.07.2010, серія та номер 1885 зареєстровано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 (кадастровий номер :46:002:0030), а 27.07.2012 року приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. на підставі укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.07.2012, серія та номер 5412 зареєстровано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 (кадастровий номер :46:002:0030).

Таким чином, рішенням Одеської міської ради від 10 липня 2008 року №3385 - V, частину земельної ділянки (площею 0,0952 га) військової частини НОМЕР_1 незаконно було вилучено з державної власності та передано громадянину у приватну власність, якій у подальшому на підставі укладеного правочину здійснила його відчуження іншому громадянину.

Крім того, у порушенням вимог законодавства змінено її цільове призначення із земель оборони на землі житлової та громадської забудови, у зв`язку з чим Міністерство оборони України звернулось до суду з вказаним зустрічним позовом.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.09.2023 року позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволена.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 утриматись від дій, які порушують право власності на земельну ділянку, в тому числі від перешкоджання потрапляння техніки на земельну ділянку та будівництва огорожі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0952 га, кадастровий номер: :46:002:0030 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір 840 (вісімсот сорок) грн 80 коп.

У задоволенні зустрічного позову Міністерства оборони України до Одеської міської ради, ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Військової частини НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, витребування земельної ділянки відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та доведеними, адже судом встановлено наявність у ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки, правовстановлюючих документів на земельну ділянку, проте виявлено і порушення з боку відповідача за первісним позовом шляхом перешкоджання потрапляння техніки на земельну ділянку та будівництва огорожі, тож виявлено земельний спір, у якому доведено порушення прав позивача, що підлягають захисту у судовому порядку.

Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову Міністерства оборони України, судом зазначено, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що земельна ділянка, 0,0952 га з кадастровим номером :46:002:0030 знаходиться на території військової частини, та Одеської міською радою її було незаконно передано у власність ОСОБА_2 .

При цьому, суд не надав правової оцінки заяві відповідача - Одеської міської ради про застосування строків позовної давності, оскільки судом у задоволенні зустрічного позову відмовлено по суті з підстав недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції та на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду наявним обставинам, просить його скасувати та відмовити Волянській у задоволенні позову. Також, просить позовні вимоги за зустрічним позовом Міністерства оборони України до Одеської міської ради, ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - КЕВ м. Одеси, Військова частина НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 3385 - V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0952 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель» та витребування у ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України земельної ділянки площею 0,0952 га (кадастровий номер :46:002:0030), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 задовольнити в повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору понесені Міністерством оборони при поданні зустрічного позову та апеляційної скарги стягнути з Відповідачів на користь Міністерства оборони.

Військова частина НОМЕР_1 також не погоджуючись з ухваленим рішенням по справі, подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.09.2023 року по справі № 947/1903/20 скасувати та прийняти нову постанову по справі, якою відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційних скарг

Апеляційна скарга Міністерства оборони України вмотивована тим, що рішенням Одеської міської ради від 10 липня 2008 року №3385 V, частину земельної ділянки (площею 0,0952 га) військової частини НОМЕР_1 незаконно було вилучено з державної власності та передано громадянину у приватну власність, якій у подальшому на підставі укладеного правочину здійснила його відчуження іншому громадянину. Крім того, у порушенням вимог законодавства змінено її цільове призначення, із земель оборони на землі житлової та громадської забудови. За відсутності доказів зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить до земель оборони, така ділянка не може використовуватись у господарських цілях, у тому числі для житлової забудови. Наголошується, що спірна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 дотепер має бути віднесена за цільовим призначенням до земель оборони, за формою власності до державної власності.

Акцентується увага на тому, що Кабінет Міністрів України, Міністерство оборони України, КЕВ м. Херсона, КЕВ м. Одеси, як і в/ч НОМЕР_1 згоду або заяву на припинення права власності або про добровільну відмову від земельної ділянки загальною площею 0,0874 га, на якій розташовано військове містечко « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та її вилучення Одеською міською радою не надавали, а приймаючи рішення № 3385-V від 20.07.2008 року Одеська міська рада не врахувала правові норми ст.ст. 346, 347 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), ст. 142 ЗК України, Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 року № 1919 «Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил України» чим грубо порушила порядок вилучення та передачі земель оборони іншому землекористувачу. З огляду на викладене та вимоги п. «в» ч. 4 ст. 84 ЗК України, зазначена земельна ділянка не могла бути передана до земель приватної чи комунальної власності в силу її приналежності за цільовим призначенням до земель оборони. Держава є власником земель оборони за законом.

В скарзі зазначається, що оскільки право на отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 виникло на підставі незаконно прийнятого рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 3385 - V, виданий ОСОБА_2 . Державний акт на право власності на земельну ділянку від 14.05.2010 серії ЯИ №603510 вважається недійсним, то і відповідно недійсним повинні вважатися і правочини, які укладені у подальшому між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене скаржник наголошує, що ефективним способом захисту та відновлення порушених прав та інтересів держави в особі Міністерства оборони України забезпечення реальної безперешкодної можливості їм реалізувати усі правомочності власника спірної земельної ділянки, є визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року №3385 - V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0952 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель» та витребування у ОСОБА_1 .

Також, скаржник просить суд апеляційної інстанції надати правову оцінку висновку суду першої інстанції, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що земельна ділянка, 0,0952 га з кадастровим номером :46:002:0030 знаходиться на території військової частини, та Одеської міською радою її було незаконно передано у власність ОСОБА_2 , у зв`язку з чим зустрічний позов Міністерства оборони України не підлягає задоволенню, на думку Міноборони цей висновок суду є необґрунтованим та незаконним. Міністерство оборони вважає таке твердження суду не обґрунтованим, з урахуванням того, що Міністерством оборони України разом з кадастровим планом земельної ділянки з кадастровим номером :46:002:0030 було подано до суду Кваліфікаційний сертифікат інженера - геодезиста ОСОБА_4 , який виготовив зазначений кадастровий план.

З урахуванням зазначеного, також, висновки суду, що спірна земельна ділянка не входить в межі земельної ділянки військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 - 237» не відповідає дійсності, є безпідставними та не підтверджуються жодними матеріалами справи та висновками експерта від 29.11.2021 року №20-6932. Акцентується увага, що в матеріалах справи є докази в тому числі графічні які підтверджують факт входження спірної земельної ділянки в межі земельної ділянки військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а саме кадастровий план військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 », акт огляду земельної ділянки військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 », генеральний план військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та державним актом Б №056875.

Скаржником звертається увага на той факт, що розгляд зазначеної справи було зупинено до ухвалення постанови Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі 947/5/20. 31.05.2023 року Верховним Судом була ухвалена постанова, якою касаційну скаргу керівника спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону задоволено, постанову Одеського апеляційного суду від 01.12.2022 року скасована, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2020 року про повернення земельної ділянки площею 0,0874 га (кадастровий номер :46:002:0068), яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , залишено в силі.

Наголошується, що зазначена ділянка, також знаходиться в межах військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 », поруч із земельною ділянкою ОСОБА_1 площею 0,0952 га (кадастровий номер :46:002:0030), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вказаний факт підтверджує порівнянням кадастрових планів земельної ділянки військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з інформацією та графічними матеріалами стосовно земельної ділянки яку зобов`язано рішенням суду яке набрало законної сили повернути державі (кадастровий номер :46:002:0068) та земельної ділянки яка є предметом даного спору (кадастровий номер :46:002:0030).

Також скаржник вважає необґрунтованими доводи суду першої інстанції, що Міністерству оборони України вже більше 5 років до моменту звернення до суду із зустрічною позовною заявою може бути відомо про існування рішення Одеської міської ради від 10.07.2008 року №3385- V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0952 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель». Представник Міністерства оборони України звертає увагу суду апеляційної інстанції, що акт огляду земельної ділянки затверджений начальником КЕВ м. Одеси в 2016 році та листи на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 датовані 2016 роком, жодним чином не свідчать про обізнаність саме Міністерства оборони України про рішення Одеської міської ради в 2016 році, з урахуванням того що КЕВ м. Одеси це окрема юридична особа підпорядкована ІНФОРМАЦІЯ_3 , а не Міноборони, а Південне територіальне управління ВСП теж окрема юридична особа підпорядкована начальнику Генерального штабу ЗСУ, а не Міноборони. Таким чином докази обізнаності МОУ про рішення ОМР раніше січня 2020 року, а саме з дати отримання позовної заяви ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні, і відповідачем за зустрічним позовом не доведено зворотне. Крім того, з посиланням на практику Верховного Суду відповідно до якої власник майна в будь-який час має право заявляти про усуненні порушених прав, скаржник вважає, що строк позовної давності в цьому спорі МОУ не пропущено, а й відтак підстав для застосування строків позовної давності не має. Оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на інтерес у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваючи порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.

В обґрунтування апеляційної скарги Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що для забезпечення її діяльності та виконання завдань за призначенням перебуває на землях Міністерства оборони відповідно до державних актів на право користування землею. Казармено-житловим фондом та комунальними спорудами станом на 01 березня 2020 року військова частина НОМЕР_1 забезпечена на 100%. В свою чергу казармено-житловий фонд військової частини НОМЕР_1 , комунальні споруди ділянки 270,27 га. Один із підрозділів військової частини НОМЕР_1 перебуває на землях Міністерства оборони України на території міста Одеси. Так, відповідно до Державного акту на право користування землею за номером Б№056875 виданий квартирно-експлуатаційній частині Херсонського району Української Радянської Соціалістичної Республіці виконавчим комітетом Овідіопольської районної Ради народних депутатів у тому, що за вказаним землекористувачем закріплюється в безстрокове і безоплатне користування 286 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для державних потреб. Цей акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №7-6-90 у 1990 році, землі розташовані за адресою: АДРЕСА_5 ) та на сьогоднішній день, право користування землею, яка вказана в державних актах належить землекористувачу, яким являється квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси.

Таким чином, земельна ділянка, що стосується предмету спору у даній справі, знаходиться на балансі квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, і відповідно статті 51 ЦПК України військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем.

Крім того, в скарзі зазначається, що 12.06.2006р. на підставі розпорядження Головного КЕУ ЗСУ № 303/1/4/4170 згідно Акту прийому-передачі від Херсонської КЕУ району до КЕВ м. Одеса передано казармено-житловий фонд, комунальні споруди та обладнання, квартирне майно в/м НОМЕР_6 . Відповідно до Відомості наявності та використання земельних ділянок Міністерства оборони України по-КЕВ м. Одеса військове містечко № НОМЕР_6 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (що продовжується АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 29,6000 га. Зазначену земельну ділянку відведено Розпорядженням Ради міністрів УРСР від 08.05.1957 № 3748 та Ради Міністрів УРСР від 12.08.1961 № 242 та в подальшому виготовлений Державний акт на право користування землею серії Б № 056875, але, до теперішнього часу, відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру не внесені. Право постійного користування спірною земельною ділянкою належить КЕВ м. Херсон у відповідності до державного акту серії Б № 056875. Таким чином, проаналізувавши всю документацію ВМ №237 вбачається, що ОСОБА_1 було захоплено землі Міністерства оборони.

У зв`язку з вищезазначеним та у відповідності до державного акту на право користування землею за номером Б№056875, який видано квартирно-експлуатаційній частині Херсонського району Української Радянської Соціалістичної Республіці виконавчим комітетом Овідіопольської районної Ради народних депутатів у тому, що за вказаним землекористувачем закріплюється безстрокове і безоплатне користування 286 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування, земля надана для державних потреб, і цей акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №7-6-90 у 1990 році.

Також, в скарзі акцентується увага на тому, що оскаржуване рішення не містить обґрунтованого посилання на докази досліджені судом, і так само матеріали справи не містять належних та допустимих доказів які саме дії відповідача Військової частини НОМЕР_1 порушують право власності позивача ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0952 га, кадастровий номер: :46:002:0030.

Окремо від рішення звертається увага на процесуальні помилки суду першої інстанції, які були допущені після поновлення провадження в ухвалі про призначення, яка згодом була виправлена ухвалою про виправлення описки. Крім того, судом в порушення норм процесуального права не перевірено явку учасників справи, і так само не зазначено в рішенні.

До того ж, в скарзі звертається увага на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховані висновки Верховного суду від 21.05.2023 року у справі № 947/5/20, що були підставою для зупинення провадження у цій справі.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Ознайомившись з апеляційними скаргами МОУ та ВЧ представник ОСОБА_1 адвокат Лисевич С.В. подав на них відзив, в якому зазначає, що апеляційні скарги не містять обґрунтованих доводів про припущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, вважає, що оскаржуване рішення відповідає критеріям законності та обґрунтованості. Просить апеляційні скарги МОУ та ВЧ залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.09.2023 року без змін.

Наголошується, що згідно до висновку експерта від 29.11.2021 року № 20-6939 експертизою було встановлено, що межі спірної ділянки відповідають межам, вказаним у правовстановлювальних документах (державний акт на право власності на земельну ділянку) та документах із землеустрою на цю земельну ділянку, порушення її меж відсутні.

Позивачка вважає, що посилання Апелянта-1 в апеляційної скарзі на наявність в матеріалах справи кваліфікаційного сертифіката інженера-геодезиста, кий виготовив Кадастровий план, не спростовує виявлені експертом розбіжності кількості кутових поворотних точок, розмірах, конфігурації зовнішніх меж Військової ділянки тим показникам, що визначені в плані державного акту та в плані технічного паспорту на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями спорудами військового містечка № НОМЕР_6 від 02.07.19 р.

Також звертається увага на розбіжності між Кадастровим планом та змістом акту огляду земель, ділянки № НОМЕР_8 військового містечка № НОМЕР_6 від 2016 року, на який посилається Апелянт-1. Так, за актом вбачається розташування спірної ділянка на південь стороні військової ділянки в районі будівлі № 11 за генпланом, а в Кадастровому плані спірну ділянку вкраплено в іншому місті військової ділянки.

Одночасно позивачка відхиляє посилання апелянта на акт огляду, генеральний план військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та державний акт серії «Б» № НОМЕР_9 як на докази входження спірної ділянки в межі військової ділянки, оскільки, по-перше зазначені документи не є належними доказами таких обставин; по-друге, незважаючи на наявність перелічених документів в матеріалах справи під час проведення судової експертизи експерт не встановив можливості взаємного поєднання контурів спірних земельних ділянок, та прямо вказав на неможливість визнання спірної ділянки вкрапленою в межі Військової ділянки за відсутності відповідної документації.

У відзиві також вказується, що позивачка відхиляє посилання апелянта-1 на висновки постанови Верховного суд від 31.05.23 р. у справі № 947/5/20, оскільки обставини та доказова база цих справ не є тотожними, питання, що розглядались судами в справі №947/5/20 не стосуються позивачки та спірної ділянки, а сама постанова Верховного Суду не містить таких висновків щодо правозастосування, які мають бути застосованими в цій справі.

Крім того, позивачка звертає увагу, що з наданих апелянтом-1 до апеляційної скарзі матеріалів вбачається, що земельна ділянка відповідача по справі № 947/5/20 розташована на значній відстані від спірної ділянки, причому встановлення судом обстави розташування земельної ділянки відповідача по справі № 947/5/20 в межах земельної ділянки Апелянта-2 у відповідності до процесуального закону не має правових наслідків для цієї справи та не може розцінюватись, як доказ аналогічних обставин в цій справі. Позивачка впевнена, що зустрічний позов апелянта-1 ґрунтується на його припущеннях про знаходження спірної ділянки в межах Військової ділянки, яке на замовлення викладено в документі (Кадастровому плані), складеному залежними від апелянта-1 (заінтересованими) особами і який є недостовірним доказом. Причому будучі з очевидних, причин позбавленим можливості надати на експертну перевірку вхідні данні та використовувати під час правомірного виготовлення такого документу, намагається змінити їх відсутність посиланням на іншу судову справу, в якій вдалось досягнути бажаного результату без перевірки такого штучного доказу на достовірність.

Також позивачка відхиляє доводи апелянта-2 про те, що він є неналежним відповідачем. На думку позивачки, всі подані нею докази у сукупності з іншими документами досудового листування з приводу порушення її прав власника спірної ділянки військовослужбовцями апелянта-2, належним чином доводять правомірність визначення складу сторін її позовної заяви.

Ще, позивачка зазначає, про помилковість посилань апелянта-2 на певні процесуальні порушення, які нібито було припущено судом першої інстанції, обумовлено системною неявкою представника апелянта-2 в судові засідання по цій справі, а тому поза його увагою залишилось закриття підготовчого провадження в засіданні, що відбулось 03 листопада 2022 року, а також деякі інші вчинені судом процесуальні дії.

Представником Одеського квартирно-експлуатаційного управління Андрієвською А.О. подані додаткові пояснення по справі, в яких вони підтримують апеляційні скарги МОУ та ВЧ в повному обсязі, вважаючи їх обґрунтованими та такими, що мають бути задоволені в повному обсязі. На їх думку, прийняте рішення Одеською міською радою про вилучення з державної власності спірної земельної ділянки та передача її у приватну власність, прийняте з порушенням порядку вилучення та передачі земель оборони іншому землекористувачу, і те, що спірна земельна ділянка дотепер має бути віднесена за цільовим призначенням до земель оборони, за формою власності до державної власності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Лисевич С.В. приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, за допомогою власних технічних засобів, заперечував проти задоволення апеляційних скарг. Просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник Військової частини НОМЕР_1 Губський А.В. в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги ВЧ, просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник Квартирно-експлуатаційного відділу Андрєєв А.Е. в судовому засіданні просив апеляційні скарги задовольнити, оскаржуване рішення скасувати.

Представник МОУ - Дідух С.П. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу МОУ задовольнити в повному обсязі, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову позовних вимог ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог МОУ за зустрічним позовом.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників, що з`явились, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників які не з`явились.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до Державного акту на право користування землею за номером Б№056875, виданого квартирно-експлуатаційній частині Херсонського району Української Радянської Соціалістичної Республіці (правонаступник - квартирно-експлуатаційний відділ міста Херсона) виконавчим комітетом Овідіопольської районної Ради народних депутатів було надано для державних потреб у безстрокове і безоплатне користування земельну ділянку загальною площею 286 гектарів, на якій в тому числі розташоване військове містечко « ІНФОРМАЦІЯ_1 237». Вказаний Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за №7-6-90 від 1990 року.

На підставі наказу Міністерства оборони України від 12.07.2005 року № 58 та розпорядження Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України від 02.09.2005 року №303/1/4/4170 щодо перерозподілу фондів за територіальним принципом з урахуванням рівномірного закріплення фондів між відповідними квартирно-експлуатаційними відділами міст та квартирно-експлуатаційними частинами районів, актом прийому передачі казарменно-житлового фонду, комунальних споруд та обладнання, квартирного майна палива і території військових містечок №№ НОМЕР_4 , НОМЕР_4 а, НОМЕР_5 , НОМЕР_6 військової частини НОМЕР_1 Чорноморського гарнізону від 12.06.2006 року, спірна земельна ділянка передана від Херсонської квартирно-експлуатаційної частини району до квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси.

Відповідно до акту прийому-передачі будівель, споруд та території військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 01 жовтня 2008 року територія військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » була передана у відповідальну експлуатацію військовій частині НОМЕР_1 .

За результатами розгляду заяви ОСОБА_2 , Одеською міською радою прийнято рішення від 10.07.2008 року № 3385-V, яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0952 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Одеської міської ради від 10.07.2008 року № 3385-V ОСОБА_2 . Одеською регіональною філією ДП «Центр ДЗР» 14.05.2010 року Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 603510 (кадастровий номер :46:002:0030) площею 0,0952 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради від 20.07.2022 року за № 01-19/776, на запит Юридичного департаменту Одеської міської ради щодо надання засвідчених копій документів, що стали підставою для його прийняття, повідомили, що на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2013 року у справі № 522/7182/13-к відповідно до протоколу огляду і виїмки від 25.04.2013 року проект землеустрою щодо відведення у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,0952 га, за адресою: АДРЕСА_1 було вилучено.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 відчужив вищевказану земельну ділянку на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1885, та за ОСОБА_3 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (кадастровий номер :46:002:0030), а 27.06.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2012 року № 5412 зареєстровано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 .

З висновку експерта від 29.11.2021 р. № 20-6932, складеного за результатами судової земельно-технічної експертизи, вбачається, що експертом було досліджено наявну в матеріалах цієї цивільної справи документацію на земельну ділянку військової частини НОМЕР_1 яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 , та встановлено наступне:

1. Фактично існуючі межі земельної ділянки площею 0,0952 га з кадастровим номером :46:002:0030 відповідають межам, вказаним у правовстановлюючих документах (державний акт на право власності на земельну ділянку) та документах із землеустрою на цю земельну ділянку.

2. Порушення меж земельної ділянки площею 0,0952 га з кадастровим номером :46:002:0030 відсутні у зв`язку з тим що фактична межа земельної ділянки з кадастровим номером :46:002:0030, в частині наявної фізичної межи із суміжним домоволодінням (гр. ОСОБА_5 ) відповідає правовстановлюючим документам, а інші зовнішні межі (межові знаки) в натурі не збереглись, однак наявна технічна можливість її відновлення на місцевості.

Окрім того у висновку зазначено, що:

- у клопотанні про надання додаткових матеріалів експерт просив надати документацію з землеустрою на земельну ділянку військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 №237», площею 29,6067 га у повному обсязі, проте її надано експерту не було.

- приймаючи до уваги відсутність топографо-геодезичних даних по просторовому місцю розташування зовнішніх меж земельної ділянки у відповідності до державного акту відсутня можливість взаємного поєднання контурів спірних земельних ділянок;

- згідно кадастровому плану контур земельної ділянки включає квартал житлової садибної забудови (включаючи АДРЕСА_7 ) та не відповідає плану державного акту на право користування землею за розмірами зовнішніх меж, їх конфігурацією та кількістю кутових поворотних точок;

- у наявному технічному паспорті на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами військового містечка № НОМЕР_6 від 02.07.2019, у державному акті на право користування землею та у наданому кадастровому плані земельної ділянки різна конфігурація зовнішніх меж земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_6 (військова частина НОМЕР_1 );

- визначити чи є спірна ділянка вкрапленою в межі земельної ділянки військової частини НОМЕР_1 , внаслідок не надання на дослідження документації із землеустрою на цю земельну ділянку, не надається можливим.

Відповідно до акту огляду земельної ділянки № НОМЕР_8 військового містечка № НОМЕР_6 ( АДРЕСА_6 ) від 30.11.2016 року, було виявлено на південній стороні земельної ділянки житлової зони в районі будівлі № 11 за генпланом (будинок для особового складу) ведеться будівництво 3 (трьох) приватних будинків на площі приблизно 0,2 га.

З отриманої інформації Державного земельного кадастру Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру зареєстровано право власності для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд на ОСОБА_6 , кадастровий номер :46:002:0068 на земельну ділянку площею 0,0874 га та на ОСОБА_1 , кадастровий номер :46:002:0030 площею 0,0952 га.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Щодо позовних вимог Міністерства оборони України

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом,зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статей 13 та 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою винятково відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст. 84 ЗК України, - у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності на земельні ділянки, визнане за державою рішенням суду, реалізується органами виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, незалежно від органу, в особі якого судом визнане таке право за державою.

Згідно з ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року, справа № 910/21404/17, (провадження № 12-156гс18):

«5.11.Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

5.12. Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

5.13. Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

5.14. Згідно із частинами другою та третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

5.15. Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті рішення суб`єкта владних повноважень».

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у зазначеній справі є земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0952 га, кадастровий номер :46:002:0030.

Так, відповідно до Державного акту на право користування землею Б № 056875, виданого в 1990 році, 286 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування передано квартирно-експлуатаційній частині Херсонського району Української Радянської Соціалістичної Республіці виконавчим комітетом Овідіопольської районної Ради народних депутатів.

Актом прийому-передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд та обладнання, квартирного майна, палива і території військових містечок № НОМЕР_4 , НОМЕР_4 а, НОМЕР_5 , НОМЕР_6 військової частини НОМЕР_1 Чорноморського гарнізону від Херсонської КЕЧ району до КЕВ міста Одеси від 12 червня 2006 спірна земельна ділянка передана від Херсонської квартирно-експлуатаційної частини району до квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси.

За актом прийому - передачі будівель споруд та території військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 01 жовтня 2008 року начальник КЕВ м. Одеси передав, а командир військової частини НОМЕР_1 прийняв територію військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Після передачі вказаного майна КЕВ м. Одеси, а в подальшому до військової частини НОМЕР_1 державний акт на право постійного користування 1990 року переоформлений не був та користувачем згідно вищевказаного державного акту на право постійного користування землею серії Б № 056875 й досі вважається квартирно-експлуатаційна частина Херсонського району.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи встановлено, що факт входження спірної земельної ділянки в межі земельної ділянки військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 - 237», підтверджується кадастровим планом військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 », актом огляду земельної ділянки військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 », генеральним планом військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_1 », державним актом Б №056875, тому, не погоджується з протилежним висновком суду першої інстанції.

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (ч. 1, 2 ст. 18 ЗК України).

Відповідно до пункту «ж» частини першої статті 19 ЗК України землі оборони є однією з категорій земель України за основним цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 77 Земельного Кодексу України, - землями оборони визнаються земельні ділянки, призначені для забезпечення діяльності Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства оборони України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, а також для розміщення військових частин, військових навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, що перебувають у сфері управління зазначених органів та/або входять до структури Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Згідно з частинами 2 та 7 ст. 20 ЗК України, віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо:

земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу;

земельних ділянок приватної власності - їх власниками.

Зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі:

якщо земельна ділянка відноситься до земель оборони - з Міністерством оборони України або органом державної влади, що здійснює керівництво військовим формуванням, до сфери управління якого належить військова частина, установа, військово-навчальний заклад, підприємство та організація, яка використовує землі оборони на праві постійного користування.

Проте, Одеською міською радою прийнято рішення від 10.07.2008 року № 3385-V, яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0952 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Одеської міської ради від 10.07.2008 року № 3385-V ОСОБА_2 . Одеською регіональною філією ДП «Центр ДЗР» 14.05.2010 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 603510 (кадастровий номер :46:002:0030) площею 0,0952 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом «в» ч. 4 ст. 84 ЗК України, визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі оборони.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 року у справі № 902/122/24 сформулювала правовий висновок: «Приписи ЗК України та законодавства, яке визначає правовий режим земель оборони, передбачають належність земельних ділянок до земель оборони як за їх суб`єктною ознакою - надання їх для розташування і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, так і ознакою територіальної наближеності (прилеглості) до державного кордону України (безпосередньо вздовж державного кордону України та мети використання (облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків тощо). Такі землі можуть перебувати винятково в державній власності».

Разом з цим, Кабінет Міністрів України, Міністерство оборони України, КЕВ м. Херсона, КЕВ м. Одеси, як і в/ч НОМЕР_1 відповідну згоду або заяву на припинення права власності або про добровільну відмову від земельної ділянки загальною площею 0,0952 га, на якій розташовано військове містечко « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та її вилучення Одеською міською радою не надавали.

Крім того, у порушенням вимог законодавства змінено цільове призначення земельної ділянки із земель оборони на землі житлової та громадської забудови.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Наведене відповідає висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони, у встановленому порядку повноважним органом не вилучалась, зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась, отже, Одеська міська рада не мала повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою державної власності, тому, відповідно до ст. 393 ЦК України, рішення ОМР не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відтак, колегія суддів, приходить висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 3385 V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0952 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель».

За ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Виходячи з наведеного, варто зазначити, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, яке було ухвалене щодо цього майна, але в подальшому скасоване, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Дана позиція узгоджується з правовою позицією, яка міститься в постанові Верховного суду України № 6-251цс15 від 24.06.2015 року.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

За обставинами даної справи, спірна земельна ділянка вибула з володіння власника на підставі незаконного рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 3385 V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0952 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель».

Таким чином, в силу ст. 388 ЦК України майно має бути повернуте власнику шляхом витребування у ОСОБА_1 .

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Щодо строку позовної давності

Представником Одеської міської ради, під час розгляду справи у суді першої інстанції, було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Вирішуючи зазначене клопотання, суд першої інстанції зазначив, що Міністерству оборони України вже більше 5 років до моменту звернення до суду з зустрічною позовною заявою може бути відомо про існування рішення Одеської міської ради від 10.07.2008 року № 3385- V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0952 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель».

При цьому, суд не надає правову оцінку заяві відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки судом у задоволенні зустрічного позову відмовлено по суті з підстав недоведеності та безпідставності позовних вимог.

Так, обґрунтовуючи причини пропуску строку позовної давності, представник позивача за зустрічним позовом зазначив, що акт огляду земельної ділянки затверджений начальником КЕВ м. Одеси в 2016 році та листи на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 датовані 2016 роком, жодним чином не свідчать про обізнаність саме Міністерства оборони України про рішення Одеської міської ради в 2016 році, з урахуванням того що КЕВ м. Одеси це окрема юридична особа підпорядкована ІНФОРМАЦІЯ_3 , а не Міноборони, а Південне територіальне управління ВСП теж окрема юридична особа підпорядкована начальнику Генерального штабу ЗСУ, а не Міноборони. Таким чином докази обізнаності МОУ про рішення ОМР раніше січня 2020 року, а саме з дати отримання позовної заяви ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні, а відповідач за зустрічним позовом не довів про обізнаність МОУ про спірне рішення раніше 2020 року, жодного документу підтверджуючого обізнаність МОУ раніше 2020 року матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина третя статті 253 ЦК України).

Отже, стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статями 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152 цс 14, підтверджені постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128 гс 19.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Також, у висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного суду від 22 травня 2018 у справі №469/1203/15-ц та від 20 листопада 2018 у справі №372/2592/15-ц, зазначається, що перебіг строку позовної давності починається з часу, коли особа, право якої порушено, або прокурор, який звертається за захистом порушеного права, дізналися про таке порушення. При цьому, висновки судів про те, що початок перебігу позовної давності починається з дня видання оскаржуваних розпоряджень є передчасними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зроблено висновки про те, що у законі не наводиться перелік причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу щодо суті пред`явлених вимог. Висновок про поважність причин пропуску позовної давності можливо зробити лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Пунктом 73 Постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2023 (справа №755/498/22) зазначено, що питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, не залежних від позивачки причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних відомостей про такі обставини.

Дослідив питання щодо перебігу позовної давності, колегія суддів дійшла висновку, що матеріали справи не містять доказів, того, що саме Міністерству оборони Українибуло відомо (або мало бути відомо) про порушення права раніше січня 2020 року і, відповідно, подавши цей позов у травні 2023 року позивачем не пропущено строку позовної давності.

У п. 131 постанови від 23.11.2021 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що юридична особа і держава є різними суб`єктами права. При цьому відношення підпорядкування, у яких знаходиться це підприємство (юридична особа) щодо обласного управління лісового та мисливського господарства, яке є територіальним органом Держлісагентства, яке, своєю чергою, спрямовується і координується Урядом, саме по собі не є доказом того, що державі в особі відповідного органу були відомі чи мали бути відомі обставини, про які знав інший суб`єкт права - юридична особа, зокрема державне підприємство.

За таких обставин, відповідь ТВО начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 полковнику ОСОБА_7 від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 05.12.2016 року за № 01-18/1863/2-09-02 та відповідь ІНФОРМАЦІЯ_4 від Управління Держгеокадастру у АДРЕСА_1 від 05.12.2016 року за № 10-1505-0.15-6080/2-16 не свідчить про інформованість МОУ про існування оскарженого рішення.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1

За встановлених обставин незаконності належності земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0952 га, кадастровий номер: :46:002:0030, на праві приватної власності у ОСОБА_1 , колегія суддів вважає заявлені нею позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Таким чином, звертаючи увагу на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, колегія суддів констатує, що заволодіння приватними особами земельними ділянками державної форми власності всупереч чинному законодавству, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами захисту інтересу держави на розпорядження своїм майном - земельною ділянкою.

За таких, обставин, у спірних правовідносинах загальний інтерес держави у контролі за використанням спірної земельної ділянки переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні права на земельну ділянку.

Витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 не порушує принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до приписів ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційних скарг Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 та скасування рішення з ухваленням по справі нового судового рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити, а зустрічні позовні вимоги Міністерства оборони України до Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, витребування земельної ділянки задовольнити.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України підлягає стягненню судовий збір сплачений за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 13666,2 грн та на користь Військової частини НОМЕР_1 судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 1261,2 грн.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 374, ст. 376, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України та апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 21 вересня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Зустрічні позовні вимоги Міністерства оборони України до Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, витребування земельної ділянки задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 10 липня 2008 року № 3385 V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0952 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель».

Витребувати у ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Міністерства оборони України () земельну ділянку площею 0,0952 га (кадастровий номер :46:002:0030), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судові витрати по справі: на користь Міністерства оборони України () у розмірі 13666,2 грн та на користь Військової частини НОМЕР_1 у розмірі 1261,2 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький