Справа № 216/5467/24
провадження 2/216/584/25
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

16 вересня 2025 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Цимбалістенко О.В.,

за участю секретаря судових засідань Сотнікової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «ФРЕЙМ РЕНТАЛ» про стягнення заборгованості,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Ряснянська Інна Сергіївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «ФРЕЙМ РЕНТАЛ» про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 29 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено Договір позики б/н (далі за текстом Договір). Відповідно до умов Договору Позикодавець передає у власність Позичальнику гроші у сумі 1 243 989 грн. 00 коп., що еквівалентно 34 100 доларів США за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день підписання цього Договору, передача яких здійснюється у місті Києві (п.1 Договору).

Пунктом 5 Договору сторони погодили, що за користування позикою Позичальник сплачує проценти у розмірі 36% річних від неповернутої суми позики, за кожний день користування коштами з моменту отримання суми позики до моменту повного повернення позики. Сплата процентів відбувається щомісячно 29 числа на картковий рахунок Позичальника або додається до тіла заборгованості.

29 жовтня 2022 року, сторонами було підписано договір поруки б/н, за яким ТОВ «Фрейм Рентал» виступило поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики б/н від 29.10.2022 року.

29 жовтня 2022 року складено письмову розписку про отримання грошових коштів в сумі, що еквівалентна 34 100 доларів США.

Починаючи з 29 жовтня 2022 року ОСОБА_2 Відповідач, не здійснював платежів на виконання свого зобов`язання з повернення позичених коштів, внаслідок чого станом на 25.07.2024 розмір заборгованості за позикою складає 1 405 602,00 грн., що еквівалентно 34 100 доларів США - основний борг та 780 333,96 грн. 36 % річних від неповернутої суми позики, за кожний день користування коштами з моменту отримання суми позики.

Згідно відомостей веб-порталу національного банку України, що доступні за посиланням https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates і є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню, станом на 25.07.2024 року офіційний курс гривні до долара США складає 41 грн. 42 коп. за один долар США.

Відносно розрахунку 36 % річних від неповернутої суми позики за кожний день користування коштами, вважаємо за необхідне зазначити, що сума, яка має бути сплачена за один день користування коштами з моменту отримання суми позики до моменту повного повернення позики становить 1 226,95 грн. (1 243 989,00 грн. неповернута сума : 365 днів * 0,36 %=1 226,95 грн.); кількість днів користування коштами 636 (період з 29.10.2022 р. по 25.07.2024 р.); загальна сума, що підлягає сплаті за користування коштами 780 333,96 грн. (636 дн. * 1 226,95 грн. = 780 333,96 грн.).

Оскільки Відповідачі по справі в добровільному порядку до теперішнього часу не повернули Позивачу позичені грошові кошти, то Позивач звертається до суду з даним позовом.

Крім заборгованості позивач просить стягнути солідарно суму сплаченого судового збору, а також витрати на правничу допомогу.

Процесуальні дії суду та учасників справи.

Ухвалою від 06 червня 2024 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відкрив провадження у справі № 216/5467/24, вирішив здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року у справі закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та представник позивача у судове засідання 16 вересня 2025 року не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До початку судового засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Підтримала позовні вимоги.

Відповідачі у судові засідання 28 листопада 2024 року, 17 лютого 2025 року, 19 травня 2025 року, 07 серпня 2025 року, 16 вересня 2025 року не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою реєстрації, які були повернуті органом поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній».

Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

До повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 194/1422/19, від 23.09.2021 у справі № 757/56776/20-ц.

У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 зазначено, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Статтею 223 ЦПК України визначені наслідки неявки учасників справи у судове засідання.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що 29 жовтня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики (далі Договір позики), відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику гроші в сумі 1243989 грн 00 коп, що еквівалентно 34100 доларів США за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день підписання цього Договору, передача яких здійснюється у місті Києві (п.1 Договору позики).

Згідно п. 2 Договору позики, позичальник зобов`язується повернути готівкою суму позики до 29 жовтня 2023 року включно.

Позикодавець передає позичальнику суму позики в розмірі 1243989 грн 00 коп під час укладення договору позики, що підтверджується підписами сторін на цьому договорі (п.3 Договору позики).

Пунктом 5 Договору позики сторони узгодили, що за користування позикою позичальник сплачує проценти у розмірі 36% річних від неповернутої суми позики, за кожний день користування коштами з моменту отримання суми позики до моменту повного повернення позики. Сплата процентів відбувається щомісяця до 29 числа на картковий рахунок позичальника або додається до тіла заборгованості.

Пунктом 9 Договору позики передбачено, що позика в повному обсязі або її частина вважається повернутою з моменту отримання позикодавцем від позичальника грошових коштів, що позичалися, у відповідному розмірі. Факт повернення позики або її частина підтверджується заявою позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.

Сторони домовились, що у разі бажання позичальника продовжити строк повернення позики, він має право направити за один місяць до настання строку, зазначеного в п. 2 Договору позики, повідомлення позикодавцю з пропозицією продовження строку повернення позики. Якщо сторони дійдуть згоди продовжити строк повернення позики ними укладається договір про внесення змін та доповнень до цього договору (п. 11 Договору позики).

Сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні до долара США від зазначеного курсу в п. 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквівалентові суми позики за офіційним курсом продажу долара США встановленим Національним банком України, станом на день повернення позики за цим договором (в тому числі у випадку дострокового повернення, або погашення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки та/або примусового стягнення заборгованості, та/або погашення заборгованості будь яким іншим шляхом) (п. 12 Договору позики).

Із розділу «Реквізити та підписи сторін» Договору позики суд встановив, що цей правочин підписаний як позикодавцем ОСОБА_1 , так і позичальником ОСОБА_2 , що підтверджується їх рукописними підписами.

Також судом встановлено, що 29 жовтня 2022 року між позикодавцем ОСОБА_1 , позичальником ОСОБА_2 та ТОВ «Фрейм Рентал» як поручителем був підписаний договір поруки (далі Договір поруки), відповідно до п.1.1 якого поручитель поручається перед позикодавцем за виконання всіх зобов`язань в повному обсязі позичальника, що виникли за договором позики від 29 жовтня 2022 року (далі Договір позики).

Пунктом 2.1 Договору поруки передбачено, що відповідно до п.1.1 Договору позики позикодавець надав позичальнику позику в розмірі 34100 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути суму позики у порядку, передбаченому Договором позики.

Строк повернення суми позики: відповідно до п.3.1 Договору позики позика підлягає поверненню не пізніше 29 жовтня 2023 року (п.2.2 Договору поруки). Позичальник зобов`язується щомсячно сплачувати проценти за користування позикою у розмірі 36% від суми позики (п.2.3 Договору поруки).

Крім того зі змісту п.3.1 Договору поруки суд встановив, що, передбачений п.1.1 Договору поруки обов`язок поручителя охоплює суму позики, проценти за користування позикою, суму неустойки (штрафу, пені), що може застосовуватись у разі порушення позичальником свого зобов`язання за Договором позики та відшкодування збитків за Договором позики.

Пунктом 4.1 Договору поруки передбачено, що у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за Договором позики, позикодавець вправі звернутися з письмовою вимогою про виконання таких зобов`язань як до позичальника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем.

Договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до припинення поруки відповідно до чинного законодавства України (п.8.1 Договору поруки).

Із розділу «Реквізити та підписи сторін» Договору поруки суд встановив, що цей правочин підписаний як позикодавцем ОСОБА_1 і позичальником ОСОБА_2 , так і поручителем ТОВ «Фрейм Рентал», що підтверджується відповідно їх рукописними підписами, а також підписом керівника поручителя, що скріплений печаткою останнього.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Статті 527, 530 ЦК України визначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Таким чином, із дослідженого Договору позики від 29 жовтня 2022 року, суд встановив, що сторони означеного правочину узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови її повернення, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору на таких умовах шляхом підписання означеного Договору позики безпосередньо відповідачем ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду жодних доказів як неотримання ним у позику від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 1243989 грн, що є еквівалентом 34100 доларів США, так і доказів своєчасного та у повному обсязі виконання умов Договору позики в строки, передбачені цим правочином.

Водночас матеріалами справи підтверджується той факт, що сума позики, яка була обумовлена між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 і відображена у п.1 Договору позики від 29 жовтня 2022 року була отримана відповідачем готівкою у день укладення сторонами Договору позики та підписання відповідачем ОСОБА_2 як позичальником боргової розписки від 29 жовтня 2022 року.

Крім того, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, аналізуючи зміст Договору позики у взаємозв`язку зі змістом розписки від 29 жовтня 2022 року, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав в борг грошові кошти в сумі 1243989 грн, що є еквівалентом 34100 доларів США, які останній зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 29 жовтня 2023 року. Факт отримання відповідачем у позику грошових коштів від позивача підтверджується як умовами, що містяться в п.1, 3 Договору позики, так і словосполученням: «отримав від нього в борг гроші в якості позики», що міститься в абз.1 боргової розписки від 29 жовтня 2022, які безумовно свідчить про факт переходу коштів від позикодавця до позичальника.

Щодо валюти зобов`язання та суми заборгованості за Договором позики, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то суд зазначає про таке.

Як встановлено судом зі змісту Договору позики у взаємозв`язку зі змістом боргової розписки від 29 жовтня 2022 року, сторони договору позики обумовили, що відповідач (позичальник) ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу (позикодавцю) ОСОБА_1 готівкою суму позики і, у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні до долару США від зазначеного курсу у п. 1 Договору позики, позика підлягала поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквівалентові суми позики за офіційним курсом продажу долара США встановленим Національним банком України, станом на день повернення позики за цим договором.

З аналізу змісту Договору позики, що укладений між позикодавцем та позичальником, суд встановив, що змістом зобов`язання є повернення заборгованості в розмірі, який еквівалентний 34100 доларів США на момент повернення боргу.

Водночас, валюту платежу сторони у договорі позики не визначили. Проте, на переконання суду, відсутність у договорі позики посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами резидентами, що узгоджується із положеннями ст.99 Конституції України у взаємозв`язку із положеннями ст.192 ЦК України.

Таким чином, здійснивши аналіз Договору позики, а також боргової розписки від 29 жовтня 2022 року, суд дійшов висновку, що належним виконанням зобов`язання, яке виникло між сторонами, є повернення відповідачем як позичальником грошових коштів позивачу як позикодавцю в національній валюті, сума яких є еквівалентною 34100 доларів США на момент платежу.

Частиною 2 ст.533 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 4 ст.263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №500/5194/16 (провадження№ 14-81цс24) зроблено правовий висновок щодо застосування положень ч.2 ст.533 ЦПК України, відповідно до якого, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

З огляду на положення ч.2 ст.533 ЦК України, а також правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо практики застосування означеної норми матеріального права, суд дійшов висновку, що стягненню із відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за Договором позики від 29 жовтня 2023 в розмірі, еквівалентному 34100 доларів США згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют Національного банку України на день виконання судового рішення, що відповідає положенням ч.2 ст.533 ЦПК України та узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у п.62 постанови від 11.09.2024 у справі №500/5194/16 (провадження№ 14-81цс24).

У зв`язку із цим, суд дійшов висновку, що, всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано суду доказів обов`язку відповідача ОСОБА_2 як позичальника щодо повернення позивачу як позикодавцю суми позики, згідно умов укладеного між цими сторонами Договору позики, в розмірі 34100 доларів США.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога № 2, заявлена позивачем, є обгрунтованою, а відповідно такою, що підлягає до задоволення у спосіб стягнення заборгованості за Договором позики від 29 жовтня 2022 року в розмірі, еквівалентному 34100 (двадцяти тисячам) доларів США за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України на день виконання судового рішення.

Щодо заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами за користування сумою позики, то суд зазначає про таке.

Згідно з ч.1ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.3ст.1049 ЦК України,позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно дост. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статей 1046,1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048та ч.1 ст.1049 ЦК України,позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК Україниправо позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

За умовами укладеного сторонами Договору позики, ОСОБА_1 29 жовтня 2022 року надав позичальнику ОСОБА_2 суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану суму позики у повному обсязі до 29 жовтня 2023 (п. 2 Договору позики). Водночас у п.11 Договору позики сторони домовились, що у разі бажання позичальника продовжити строк повернення позики, він має право направити за один місяць до настання строку, зазначеного в п. 2 Договору позики, повідомлення позикодавцю з пропозицією продовження строку повернення позики. Якщо сторони дійдуть згоди продовжити строк повернення позики ними укладається договір про внесення змін та доповнень до цього договору.

Проте позивач, всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав суду доказів щодо пролонгації Договору позики в порядку, передбаченому п.11 означеного правочину, тобто шляхом укладення договору про внесення змін та доповнень до Договору позики, після строку повернення позичальником суму позики, тобто після 29 жовтня 2023 року.

Таким чином, позикодавець ОСОБА_1 , відповідно дост. 1048 ЦК України,має право на стягнення заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками за користування сумою позики у межах погодженого сторонами строку позики, тобто у період з 29 жовтня 2022 року до 29 жовтня 2023 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати проценти, розмір яких обумовлений в п.5 Договором позики.

Як встановлено судом із розрахунку розміру процентів за користування відповідачем як позичальником сумою позики, позивачем їх розмір розрахований за період з 29 жовтня 2022 року до 25 липня 2024 року.

Таким чином, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування позикою за Договором позики в розмірі 780333,96 грн включає період з 29 жовтня 2022 року до 25 липня 2024 року, який виходить за межі строку позики, який сторонами Договору позики обумовлений до 29 жовтня 2023 року (п.2 Договору позики) і непролонгований в порядку, передбаченому п.11 Договору позики.

Водночас позивачем не заявлено позовної вимоги про стягнення суми позики з врахуванням трьох процентів річних від простроченої суми у порядку, передбаченому ч.2 ст.625 ЦК України.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, здійснивши розрахунок розміру відсотків, що підлягали сплаті відповідачем ОСОБА_2 як позичальником позивачу ОСОБА_1 як позикодавцю згідно умов Договору позики, встановив, що їх розмір складав 447836,75 грн, що розраховується наступним чином. (1 243 989,00 грн. неповернута сума : 365 днів (користування кредитом) * 0,36 %=1 226,95 грн.); кількість днів користування коштами 365 (період з 29 жовтня 2022 року по 29 жовтня 2023 року); загальна сума, що підлягає сплаті за користування коштами 447836,75 грн. (365 дн. * 1 226,95 грн. = 447836,75 грн.).

Оскільки строк дії Договору позики сторони обумовили з 29 жовтня 2022 року до 29 жовтня 2023, а доказів пролонгації Договору позики в порядку, передбаченому п.11 означеного правочину, сторона позивача суду не надала, тому суд дійшов висновку, що розмір процентів, що підлягали сплаті відповідачем як позичальником позивачу як позикодавцю складає 447836,75 грн (1226,95 грн х 365 дні).

Саме означена сума відсотків за користування сумою позики є такою, що узгоджується із умовами Договору позики, в контексті строку його дії, та положеннями ст.625, 1048 ЦК України та висновками Верховного Суду щодо застосування означених норм матеріального права в аналогічних правовідносинах, посилання на які суд навів у мотивувальній частині судового рішення.

Що стосується солідарного стягнення заборгованості за Договором позики із відповідачів, то суд зазначає про таке.

Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно ч. 1ст. 553 ЦКУкраїни, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч. 1ст. 554 ЦКУкраїни, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно положень ч. 1ст. 611 ЦКУкраїни, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання та сплата неустойки.

Крім того зі змісту п.3.1 Договору поруки суд встановив, що, передбачений п.1.1 цього Договору поруки обов`язок поручителя охоплює суму позики, проценти за користування позикою, суму неустойки (штрафу, пені), що може застосовуватись у разі порушення позичальником свого зобов`язання за Договором позики та відшкодування збитків за Договором позики.

Приймаючи до уваги, що ТОВ «Фрейм Рентал» виступило поручителем зобов`язань позичальника за Договором позики від 29 жовтня 2022, а також те, що матеріали цивільної справи №216/5467/24 не містять належних і допустимих доказів тому юридичному факту, що Договір поруки визнаний недійсним, припинений чи розірваний у встановленому законом порядку, то ТОВ «Фрейм Рентал» як поручитель має відповідати перед позивачем як солідарний боржник.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, шо стягненню з відповідачів у солідарному порядку підлягає як заборгованість за договором позики від 29 жовтня 2022 року в розмірі, еквівалентному 34100 доларів США за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України на день виконання судового рішення, так і розмір процентів за користування сумою позики за період з 29 жовтня 2022 року до 29 жовтня 2023 року, що складає 447836,75 грн.

Таким чином позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Розглядаючи розподіл судових витрат, суд приходить до такого.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20).

В обґрунтування розміру понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу в загальній сумі 16500, 00 грн. надано наступні документи:

- копію свідоцтва;

- копію ордера;

- квитанцію № 1 про оплату за договором про надання правничої допомоги № 19/07/24-4 від 19 липня 2024 року.

Разом з цим, з урахуванням складності цивільної справи,обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що підготовка цієї справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи фахівця з права, зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16500,00 грн є завищеними, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 12000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі й витрати на правову допомогу, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача в загальній сумі 10173,60 грн витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

(1853438,75*100:2185935,96=84,78%; 12000*84,78:100=10173,60 грн.).

Крім цього, сплачена сума судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у загальному розмірі 10268,55 грн також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

(1853438,75*100:2185935,96=84,78%; 12112,00*84,78:100=10268,55 грн.).

Водночас суд відхиляє позовну вимогу позивача про стягнення з відповідачів означеної суми судових витрат у солідарному порядку з огляду на те, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 903/87/23.

Таким чином з відповідачів на користь позивача, керуючись ч.1 ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню в рівних частках судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Керуючись ст. 527, 530, 533, 610, 625, 628, 638, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, ст.4, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 133, 141, 263-265, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

1.Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «ФРЕЙМ РЕНТАЛ» про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

2.Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 жовтня 2022 року в розмірі, еквівалентному 34100 (тридцять чотири тисячі сто) доларів США за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України на день виконання судового рішення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал» на користь ОСОБА_1 заборгованість за процентами згідно договору позики від 29 жовтня 2022 року в розмірі 447836 (чотириста сорок сім тисяч вісімсот тридцять шість) гривень 75 (сімдесят п`ять) копійок.

3.Стягнути з ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал» на користь ОСОБА_1 у рівних частках понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 10268 (десять тисяч двісті шістдесят вісім) гривень 55 (п`ятдесят п`ять) копійок, тобто з кожного по 5134 (п`ять тисяч сто тридцять чотири) гривні 27 (дванадцять сім) копійок.

4.Стягнути з ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал» на користь ОСОБА_1 у рівних частках понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмір 10173 (десять тисяч сто сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок, тобто з кожного по 5086 (п`ять тисяч вісімдесят шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

5.У іншій частині позовних вимог відмовити.

6.Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

7.Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК.

8.Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

9.Учасники:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фрейм Рентал», , місцезнаходження: м. Київ, проспект Степана Бандери,буд.6.

Рішення складено та підписано 16 вересня 2025 року.

Суддя О.В.ЦИМБАЛІСТЕНКО