Справа № 132/2019/25
Провадження № 2/132/842/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"15" жовтня 2025 р. Калинівський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Павленко І.В.

за участю секретаря судового засідання Олійник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Калинівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Сауляк Євген Васильович, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - Служба у справах дітей Калинівської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Сауляк Є.В., звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - Служба у справах дітей Калинівської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 21.12.2017 року, справа № 132/3877/17, було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 31.08.2013 р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмільнику реєстраційної служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 129.

За період шлюбу та після його розірвання у подружжя народилося двоє дітей, а саме: донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ; син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 .

Починаючи з лютого 2024 року відповідач не проживає з колишнім чоловіком і їх спільними дітьми, оскільки виїхала за кордон. Участі у вихованні та утримання дітей не приймає.

Позивач та батько дітей ОСОБА_1 піклується про фізичний і духовний розвиток сина та доньки, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дітей, що позитивно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, надає дітям доступ до культурних та інших духовних цінностей, сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, виявляє інтерес до їх внутрішнього світу, створює умови для отримання ними освіти, а також забезпечує житлом та належними умовами проживання, фінансово утримує їх. Відповідач по справі взагалі не приймає участь у вихованні та утриманні дітей.

Встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на його самостійному вихованні та утриманні необхідно для захисту прав та інтересів дітей, а також надасть можливість реалізувати право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Іншого порядку встановлення такого факту законодавством України не передбачено, а про необхідність надання саме «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини» міститься пряма вказівка в Порядку проведення призиву громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 р. за № 560, тому звертається до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та його представник -адвокат Сауляк Є.В. в судовому засіданні надали аналогічні пояснення що й зазначені у позовній заяві, та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 , в режимі відеоконференції, в судовому засіданні проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечувала.

Представник третьої особи - Служба у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради в судове засідання не з`явився, однак від начальника служби Ірини Коваль надійшла заява до суду про слухання справи у відсутність представника служби. Проти задоволення заявлених позивачем вимог не заперечує.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 21.12.2017 року, справа № 132/3877/17, було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 31.08.2013 р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмільнику реєстраційної служби Хмільницького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 129.

Сторони у справі є батьками малолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ; сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 .

Згідно акту обстеження умов проживання від 28 травня 2025 року, затвердженим директором КУ «Територіальний центр надання соціальних послуг», встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 дійсно проживає зі своїми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , задовольняє їх потреби, слідкує за їх станом здоров`я, приймає активну участь у їх житті.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 .

Згідно копії закордонного паспорту відповідача, 09.04.2025 року ОСОБА_2 покинула територію України. Згідно копії посвідки на постійне місце проживання, ОСОБА_2 має право на проживання у країні Швеція.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду, просить встановлення вищевказаного факту для юридичного підтвердження наявності вже і так існуючого факту самостійного виховання та утримання своїх дітей, так як відповідачка ОСОБА_2 не бере участі в утриманні та вихованні дітей.

Водночас важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У заяві необхідно також зазначити причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

Суд констатує, що позивач ОСОБА_1 обґрунтовував необхідність встановлення факту самостійного виховання дітей потребою подальшого отримання ним права на відстрочку від призову на військову службу.

Проте, в ході розгляду справи суду не було надано жодних доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні відстрочки чи перетину кордону позивачем суду не надано, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні зазначених ним у позові питань за відсутності судового рішення, що необхідно для встановлення факту самостійного виховання дітей саме для отримання права на відстрочку від призову під час мобілізації.

При цьому суд вважає, що факт самостійного виховання позивачем дітей може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом.

Згідно із ч.6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 155 цього СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Натомість для встановлення обставин самостійності виховання позивачем дитини обов`язковим елементом є підтвердження однієї з обставин: смерті матері (визнання її безвісти зниклою або оголошення померлою), позбавлення батьківських прав, відібрання в неї дитини без позбавлення її батьківських прав, неможливість матері за станом здоров`я брати участь у вихованні дитини. Тобто мають існувати такі обставини, які свідчать про те, що лише батько дитини забезпечує реалізацію батьківських прав через неможливість або не зважаючи на її обов`язок ухиленням матері від їх реалізації.

Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Отже, встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним з батьків батьківських обов`язків.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати окремим актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Суд наголошує, що такий факт може бути підтверджений лише рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку з не прийняттям участі одним із батьків у вихованні дитини, самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

В ході розгляду справи позивачем не надано та судом не встановлено факту порушення особистих прав заявника, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом фактів, про які просив заявник.

На думку суду факт розірвання шлюбу між сторонами та те, що сторони не проживають разом, перебування відповідачки за кордоном, не свідчить про не можливість участі матері у вихованні та утриманні дітей.

Також відповідачка ОСОБА_2 25.08.2025 подала заяву до суду в якій зазначила, що з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком їх спільного сина згодна, а також вона це підтвердила в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відтак із встановлених обставин вбачається що сторони добровільно погодили між собою те, що їх неповнолітні діти будуть проживати разом із позивачем та саме позивач буде займатись їх вихованням та матеріальним забезпеченням.

Згідно приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Разом з тим, на думку суду саме лише подання відповідачкою заяви про визнання позову про встановлення такого факту не може слугувати підставою для задоволення позову.

Отже, саме по собі подання заяви про визнання позову у справі про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини не може бути підставою для звільнення позивача від надання інших доказів на підтвердження існуючих обставин.

Відтак судом встановлено те, що під час розгляду справи позивачем не доведено, що його права порушені, оспорюються відповідачкою.

Верховний Суд України у листі від 1 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Судом наголошується, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись за домовленістю батьків дитини (враховуючи, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог), оскільки існує загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Тому, на думку суду, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту самостійного виховання та утримання дітей внаслідок ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків матір`ю. Також позивачем не вживались заходи для притягнення відповідачки до відповідальності через невиконання батьківських обов`язків, не пред`являвся позов про стягнення аліментів.

Крім того, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у заяві. Натомість заявлені позивачем позовні вимоги є не вимогами до відповідачки щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача, а фактично є вимогами на підставі яких позивач бажає отримати відстрочку від мобілізації, що свідчить про неефективний спосіб захисту обраний позивачем, та необґрунтованість і безпідставність поданого позову.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Сауляк Євген Васильович, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - Служба у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення слід відмовити.

Зважаючи на приписи частини 1 статті 137, частини 1 статті 141 ЦПК судові витрати покладаються на позивача, оскільки в позові відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Сауляк Євген Васильович, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей та сім`ї Калинівської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 24.10.2025 р.

СУДДЯ І.В. Павленко