ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 707/95/24
Провадження № 22-ц/821/1002/25
категорія: 307020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря - Дмитренко В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Нікітюка Андрія Миколайовича та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, у складі головуючого судді Тептюка Є. П., повний текст рішення складено 03 квітня 2025 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_3 звернувся в суд із даним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що при складанні договорів дарування від 29.10.2008 будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 дарувальник і обдарований свідомо, із злочинних намірів приховали від нотаріуса наявність у позивача другої групи інвалідності від трудового каліцтва з втратою 70% працездатності. В той час позивачу не було про це відомо.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача дарувальник ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його брат обдарований ОСОБА_5 .

Посилаючись на ч. 6 ст. 203, ст. ст. 215 235 ЦК України, с. ст. 5, 7, 49, 50, 51 Закон України «Про нотаріат», вважає, що батько ОСОБА_4 та брат ОСОБА_5 винні в порушенні конституційних прав позивача на спадщину.

Зазначає, що 11.05.2016 він звернувся із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус Ворона О. О. відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_6 .

Вказує, що він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Проте, йому не видали свідоцтво на майно, яке мала успадкувати його мати після смерті свого сина, брата позивача, ОСОБА_5 .

Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус зазначив, що заяву про прийняття спадщини після сина ОСОБА_5 вона не подавала, відомості про те, що вона постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини у матеріалах спадкової справи до майна померлого брата відсутні, оскільки за оформленням спадщини спадкоємці не звертались.

Просив суд визнати право на обов`язкову частку спадщини по АДРЕСА_1 .

Визнати право на спадщину, яка передбачена ст. 1276 ЦК України по АДРЕСА_1 .

17.09.2024 ОСОБА_3 подав заяву про збільшення позовних вимог, зазначивши що за життя батькові позивача належав житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці та автомобіль Таврія. Він, як інвалід ІІ групи від трудового каліцтва, має право на обов`язкову частку спадкування згідно переліку ст. 1241 ЦК України.

10.01.2018 ним подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, що належало мамі, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме житлові будинки та земельні ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , автомобілі, грошові вклади, що належали брату, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Збільшивши позовні вимоги, просив суд , враховуючи норми ст. 215 ЦК України, визнати за ним, інвалідом ІІ групи від трудового каліцтва право на половину всієї спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Прийняти рішення про розмір повернення відповідачами безпідставно набутого спадкового майна у вигляді двох земельних паїв, трьох автомобілів (ВАЗ, Таврія, Москвич 2140), мотоблоку, золотого перстня у формі «печатки», коштів зібраних на «чорний день» та речей домашнього вжитку по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24 березня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на:

- 1/6 частину земельної ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:002:002;

- 1/3 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,30 га в с. Хутори Черкаського району Черкаської області кадастровий номер :01:001:019;

- 1/3 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,3239 га в АДРЕСА_1 кадастровий номер :02:002:0010;

-1/6 частину жилого будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_2 ;

- 1/3 частину жилого будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 ;

- 1/6 частину автомобіля АЗЛК 2140, 1986 р.в. кузов № НОМЕР_1 , рама (шасі) № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 ;

- 1/6 частину причіпу саморобного 1993 р.в., рама (шасі) б/н, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що після смерті ОСОБА_5 особами, які прийняли спадщину є його дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_2 , які у передбачений строк звернулися із заявами про прийняття спадщини та ОСОБА_6 , яка на думку суду першої інстанції є такою, що фактично прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_5 , але не звернулася із відповідною заявою до нотаріуса протягом визначеного законом 6 місячного строку, так як померла через 4 місяці 20 днів, після сина, а її син ОСОБА_6 , будучи спадкоємцем ОСОБА_6 , звернувшись 01.06.2016, у передбачений законом строк з відповідною заявою, відповідно до ч. 1 ст. 1276 ЦК України на підставі спадкової трансмісії успадковує частку в майні померлого ОСОБА_5 , яка мала успадкувати ОСОБА_6 .

Суд дійшов висновку, що частки на отримання спадщини дружини померлого, доньки померлого та матері померлого, частку якої за спадковою трансмісією успадковує її син ОСОБА_3 , є рівними.

В задоволенні вимог позивача в частині визнання за ним права власності на кошти за три автомобілі (ВАЗ, Таврія, Москвич 2140), два паї, золотий перстень печатку, кошти зібрані на «чорний день» та речі домашнього вжитку з будинків по АДРЕСА_4 суд відмовив, так як жодних доказів існування вказаного майна позивач суду не надав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, ОСОБА_3 просив скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 березня 2025 року та захистити його конституційне право інваліда ІІ групи на обов`язкову частку спадщини шляхом прийняття нового рішення на підставі наявних в справі доказів.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення постановлене з підміною предмета позову та підстав на яких подано позов.

Вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення грубо порушено норми матеріального та процесуального права.

У апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Нікітюк А. М. просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 березня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції повністю проігнорував наведені відповідачами у відзиві на позов аргументи в заперечення позовних вимог ОСОБА_3 , надані докази належним чином не дослідив, не надавши їм належну правову оцінку, внаслідок чого допустив неповноту та однобічність у з`ясуванні фактичних обставин справи, що в свою чергу призвело до прийняття судом незаконного та необґрунтованого рішення по справі.

Наголошує, що беручи до уваги відсутність відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 , оскільки його вимоги є передчасними.

Вважає, що суд помилково застосував до даних правовідносин положення ст. 1276 ЦК України, не врахувавши встановлену ним же обставину, що спадкоємець ОСОБА_6 фактично прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_5 , тому не можна вважати, що син померлої ОСОБА_6 мав право на спадкування у порядку спадкової трансмісії.

Крім того, позивач не обґрунтовував заявлені позовні вимоги прийняття спадщини у порядку спадкової трансмісії, а у порядку спадкування за законом як спадкоємець першої черги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Нікітюка А. М.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції

Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_3 (т.1 а.с. 80).

Згідно з копією Свідоцтва про народження НОМЕР_6 , ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_5 (т. 1. а.с. 171).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_7 від 13.11.2015 (т.1 а.с. 68).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_8 від 06.05.2016 (т.1 а.с. 83).

Відповідно до довідки № 39 від 21.01.2016 на момент смерті за ОСОБА_5 рахувалися два житлові будинку в АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 . В будинку по АДРЕСА_1 на день смерті та на даний час зареєстровані та проживають мати померлого ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 . В будинку по в АДРЕСА_1 зареєстровані та проживали ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_2 , онуки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (т.1 а.с. 68 зворотна сторона).

На момент смерті за ОСОБА_5 було зареєстровано наступне нерухоме майно:

- земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0027, набута ним на підставі рішення Хутірської сільської ради від 28.01.1997 року № 3 (т.1 а.с. 25);

- земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,30 га в с. Хутори, кадастровий номер :01:001:0192, набута ним на підставі розпорядження голови ЧРДА від 26.03.2004 (т.1 а.с. 26);

- земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,3239 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0010, набута на підставі договору дарування (т.1 а.с. 27);

- жилий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на підставі рішення виконавчого комітету Хутірської сільської ради 29.05.2007 № 27 (т.1 а.с. 28-29);

- жилий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , набутий на підставі договору дарування від 29 жовтня 2008 року (т.1 а.с. 30-31).

Відповідно до інформації наданої Територіальним сервісним центром МВС № 7141 станом на 12.11.2016 за ОСОБА_5 були зареєстровані: автомобіль АЗЛК 2140, 1986 р.в. кузов № НОМЕР_1 , рама (шасі) № НОМЕР_2 свідоцтво про реєстрацію РКС НОМЕР_9 та причіп саморобний 1993 р.в., рама (шасі) б/н, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 (т.2 а.с. 4).

На момент смерті ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , який був зареєстрований 25.09.1982, що стверджується, зокрема копією паспорта громадянина України ОСОБА_1 (т.1 а.с. 69, 71).

Відповідно до Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_10 ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_11 (т.1 а.с. 69 зворот).

Згідно зі Свідоцтвом про одруження від 06.11.2004, ОСОБА_11 після одруження змінила прізвище на ОСОБА_12 (т.1 а.с. 69).

Заповіту ОСОБА_5 не залишив.

Після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини звернулися його дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_2 (т.1 а.с. 67, 77).

01.06.2016 ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Ворони О. О. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_13 , як спадкоємець своєї матері ОСОБА_6 , по спадковій трансмісії, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (через 4 місяці та 20 днів) та не встигла прийняти спадщину протягом 6 місяців після смерті сина (т.1 а.с. 82).

25.06.2016 приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Ворона О. О. направила ОСОБА_3 лист згідно якого довела до відома адресата те, що його заява від 11.05.2016 про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 брата ОСОБА_5 нею прийнята та йому необхідно прибути до нотаріуса, аби підписати її особисто, або засвідчити її нотаріально у будь-якого нотаріуса і надіслати поштою, оскільки заява додана до спадкової справи не зважаючи на те, що він не має права на спадкування. Також зазначено, що у померлого є спадкоємці першої черги: дружина та донька, то він, брат померлого, що відноситься до спадкоємців другої черги відповідно, права на спадкування не має (т. 1 а.с. 79 зворотна сторона).

У листі відповіді приватного нотаріуса Ворони О. О. від 07.06.2016 № 252/01-16, на звернення ОСОБА_3 від 02.06.2016 ОСОБА_3 роз`яснено його право на прийняття спадщини згідно зі ст. 1276 ЦК України (т.1 а.с. 86).

17.06.2016 ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Ворони О. О. із заявою про прийняття спадщини за правом представлення після смерті ОСОБА_5 , яка належала ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (через 4 місяці та 20 днів) та не встигла прийняти спадщину протягом 6 місяців після смерті сина за спадковою трансмісією (т.1 а.с. 82 зворотна сторона).

Після смерті ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини звернулися: син ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги (т.1 а.с. 159) та онука ОСОБА_2 за правом представлення (т. 1 а.с. 172), онук ОСОБА_7 написав заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 (т.1 а.с. 167).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, на момент смерті ОСОБА_6 за останньою було зареєстроване право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,64 га, в с. Хутори Черкаського району кадастровий номер :03:001:0022 (т.1 а.с. 190).

24.10.2019 державний нотаріус Черкаської районної державної нотаріальної контори Чуй Н. В. видала свідоцтво на спадщину за законом на майно ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадкоємцям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/2 частці земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,64 га, в с. Хутори Черкаського району кадастровий номер :03:001:0022 (т.1 а.с. 203).

Згідно з рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 21 січня 2010 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування (т.1 а.с. 24).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на звернення до суду, особливості реалізації якого під час розгляду цивільних справ визначені в ст. 4 ЦПК та ст. ст. 15, 16 ЦК.

Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права (ч. 2 ст. 16 ЦК).

Статтею 5 ЦПК України визначено, що суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 , посилаючись на ст. 1276 ЦК України просив визнати його право на спадщину по АДРЕСА_1 та у відповідності із ст. 1241 ЦК України визнати за ним, інвалідом ІІ групи від трудового каліцтва право на 1/2 частину всієї спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У ст. 1218 ЦК передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не може бути захищене в інший спосіб.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України).

Аналізуючи спірні правовідносини, врахуванню підлягає і наступне.

Пунктом 2 ч.1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, в тому числі, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 ( провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ч. 1,ч. 3 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Разом з тим, відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Таким чином, спадкова трансмісія - це перехід права на прийняття спадщини від померлого спадкоємця за заповітом або за законом, який не встиг реалізувати це право внаслідок своєї смерті (трансмітент), до його спадкоємців (трансміссар), тобто перехід права, а не виникнення права на спадкування після смерті першого спадкодавця.

Об`єктом спадкової трансмісії є суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини, що не було реалізоване спадкоємцем у зв`язку з його смертю.

До трансміссара переходить лише можливість прийняття спадщини або відмовитися від її прийняття, якою особа може скористатися, а не безпосередньо спадкове майно. Перехід же спадкового майна є наслідком реалізації права на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця. Не належить до об`єкта спадкової трансмісії право на прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті трансмітента, адже це є самостійним суб`єктивним правом, відмінним від права на прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця. У разі застосування механізму спадкової трансмісії мають місце дві спадщини, що відкрилися: 1) після смерті спадкодавця та 2) після смерті трансмітента.

Трансміссар має право на прийняття спадщини в порядку трансмісії та спадщини, що відкрилася після трансмітента. Це два самостійних суб`єктивних цивільних права, які можуть бути реалізовані незалежно одне від одного. Спадкоємці трансмітента можуть прийняти спадщину в порядку спадкової трансмісії і відмовитися від прийняття спадщини або, навпаки, можуть прийняти спадщину після смерті трансмітента і відмовитися від прийняття спадщини, що відкрилася у зв`язку зі смертю першого спадкодавця. Дії трансміссарів у цих двох самостійних правовідносинах незалежні та мають різні правові наслідки.

Таким чином, перехід права на прийняття спадщини відповідно до ст. 1276 ЦК України не є компонентом спадщини, що відкрилася після смерті трансмітента. Трансміссар, здійснюючи право на прийняття спадщини, набуває спадкової маси не від трансмітента, який так і не встиг її прийняти, а від першого спадкодавця. Утім до трансміссара переходить право не лише прийняти спадщину, а й відмовитися від її прийняття, адже спадкоємець завжди має варіантність поведінки - він не зобов`язаний набувати тих прав і обов`язків, що мав за життя спадкодавець та які не припинилися внаслідок його смерті.

Застосування механізму спадкової трансмісії як юридичної фікції (закон виходить з того, що оскільки спадкоємець мав право прийняти спадщину, але не встиг цього зробити внаслідок смерті, то він нібито спадщину прийняв) можливе за наявності послідовної сукупності таких умов-фактів (юридичний склад): 1) смерть спадкодавця; 2) закликання до спадкування спадкоємця-трансмітента; 3) смерть спадкоємця-трансмітента після смерті спадкодавця, але до спливу строку на прийняття спадщини (смерть трансмітента має настати протягом шести місяців з дня, наступного після смерті спадкодавця); 4) право на прийняття спадщини або відмова від її прийняття після смерті спадкодавця не було здійснене трансмітентом; 5) трансмітент має спадкоємця (трансміссара), який закликається до спадкування після смерті трансмітента; 6) трансміссар в установлений законом строк здійснив своє право на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.09.2021 по справі № 720/2683/19.

Крім того, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (ч. 1 ст. 1241 ЦК України).

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (ст. 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене ст. 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі № 607/24365/19 та від 08.12.2021 року у справі № 552/3281/20.

За змістом ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є матір`ю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Спадкодавець ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідачі по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дружиною та дочкою спадкодавця відповідно.

На момент смерті за ОСОБА_5 було зареєстровано наступне нерухоме майно:

- земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0027, набута ним на підставі рішення Хутірської сільської ради від 28.01.1997 року № 3,

- земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,30 га в с. Хутори, кадастровий номер :01:001:0192, набута ним на підставі розпорядження голови ЧРДА від 26.03.2004;

- земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,3239 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0010, набута на підставі договору дарування;

- жилий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на підставі рішення виконавчого комітету Хутірської сільської ради 29.05.2007;

- жилий будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 , набутий на підставі договору дарування від 29 жовтня 2008 року.

- автомобіль АЗЛК 2140, 1986 р.в. кузов № НОМЕР_1 , рама (шасі) № НОМЕР_2 свідоцтво про реєстрацію РКС НОМЕР_9 та причіп саморобний 1993 р.в., рама (шасі) б/н, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 .

Доказів наявності автомобілів (ВАЗ, Таврія, Моквич 2140), двох паїв, золотого перстня печатки, коштів зібраних на «чорний день», мотоблоку та речей домашнього вжитку з обох будинків матеріали справи не містять.

За встановленого, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що домоволодіння і земельна ділянка по АДРЕСА_1 та транспортні засоби автомобіль АЗЛК 2140, причіп саморобний відносяться до спільного майна подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а домоволодіння і земельна ділянка по АДРЕСА_1 є особистим майном померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 , так як набуті ним на підставі договору дарування, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,30 га в с. Хутори, кадастровий номер :01:001:0192, яка набута ним на підставі розпорядження голови ЧРДА від 26.03.2004, тобто в рамках безоплатної приватизації, також відноситься до особистого майна померлого.

Заповіти після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відсутні. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є відповідачі по справі, позивач - ОСОБА_3 є спадкоємцем другої черги спадкування після брата ОСОБА_5 ..

Судом встановлено, що сторони по справі у визначений законом строк вчинили дії щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . Крім того, ОСОБА_6 , також є такою, що фактично прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_5 , але не звернулася із відповідною заявою до нотаріуса протягом визначеного законом 6 місячного строку, так як померла через 4 місяці 20 днів, після сина.

Слід також зазначити, що доводи відповідачів про те, що ОСОБА_2 має право на спадкування частини майна, яке належало її батьку, як спадкоємець своєї баби ОСОБА_6 за правом представлення, свого ж батька, по спадковій трансмісії, на ряду з позивачем ОСОБА_3 не заслуговує на увагу, адже ОСОБА_5 помер раніше своєї матері ОСОБА_6 і не міг успадкувати майно, яке залишилося після його ж смерті.

Доводи ОСОБА_3 , що він має право на обов`язкову частку у праві на спадщину щодо будинку по АДРЕСА_1 не заслуговує на увагу, адже заповіт відсутній після смерті його брата ОСОБА_5 і право на спадщину набувається в порядку черговості. Відповідачі по справі належать до першої черги спадкування, в той час, як позивач ОСОБА_3 до другої черги спадкування.

Крім того, аналізуючи вимоги позовної заяви, колегія суддів констатує, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 21 січня 2010 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним вказаного договору дарування від 29 жовтня 2008 року, справа № 2-79/11. Тому посилання ОСОБА_3 на незаконність вказаного договору дарування, а відповідно і законності переходу права власності до ОСОБА_5 на будинок за адресою АДРЕСА_1 спростовані матеріалами справи.

Щодо набуття права власності в порядку спадкової трансмісії за позивачем ОСОБА_3 , то апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1298 ЦК України).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про нотаріат» нотаріуси, серед іншого, видають свідоцтва про право на спадщину.

Тобто оформлення спадкових прав шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема на нерухоме майно, здійснюють нотаріуси або орган чи службова особа, уповноважена вчиняти нотаріальні дії.

Суди ж розглядають спори з приводу захисту спадкових прав у разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання (ч. 1 ст. 4 ЦПК України) або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (ст. 49, 50 ЗУ «Про нотаріат»).

Отже, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 2-390/2006 (провадження № 61-5088св18) та від 26 серпня 2020 року у справі № 636/4329/16 (провадження № 61-22570св18).

Нотаріус зобов`язаний мотивувати свої дії, направлені на відмову у вчиненні нотаріальної дії. При цьому, нотаріусу заборонено лише безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії (див. постанову Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19)).

ЗУ «Про нотаріат» визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії (ст. 50 ЗУ «Про нотаріат»).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Встановлено, що 06.02.2018 приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Ворона О. О. надіслала до Черкаської районної державної нотаріальної кантори, в якій заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_6 , інформацію, в якій зазначила, що підтвердити факт прийняття померлою ОСОБА_6 спадщини після смерті сина ОСОБА_5 неможливо, оскільки заяву про прийняття спадщини вона не подавала, зареєстрована за місцем проживання померлого сина не була (т.1 а.с. 91).

Разом з тим, вказаний лист є листом приватного нотаріуса Ворони В. В. про надання інформації, а не відмовою у вчиненні нотаріальної дії.

Колегія суддів, надавши оцінку доказам та обставинам справи, встановила, що матеріали справи не містять доказів, що державний нотаріус приймав постанову про відмову у оформленні спадкових прав позивача ОСОБА_3 в порядку спадкової трансмісії, тому позов в цій частині є передчасним, що не враховано судом першої інстанції.

Крім того апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_3 були заявлені позовні вимоги про визнання права власності в порядку ст. 1276 ЦК України виключно на майно по АДРЕСА_2 .

Разом з тим, суд визнав право власності в порядку спадкової трансмісії також на частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,30 га в с. Хутори, кадастровий номер :01:001:019, частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,3239 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0010, частину жилого будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 та частину автомобіля АЗЛК 2140, 1986 р.в. кузов № НОМЕР_1 , рама (шасі) № НОМЕР_2 , частину причіпу саморобного 1993 р.в., рама (шасі) б/н, чим вийшов за межі позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 2 ст. 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору, слід компенсувати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, по 1816,8 грн кожній судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Нікітюка Андрія Миколайовича - задовольнити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 березня 2025 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, по 1816,8 грн кожній судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков

О. В. Карпенко