ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

22 жовтня 2024 року

м. Харків

Справа № 646/1510/25

Провадження № 22-ц/818/4527/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої діями чи бездіяльністю відповідачів, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 21 липня 2025 року, ухвалене суддею Іващенко О.В.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої діями чи бездіяльністю відповідачів, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В обгрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що 30 січня 2025 року ним керівнику Харківської обласної прокуратури засобами електронного зв`язку на електронну адресу: із застосуванням КЕП була надіслана скарга внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 197-1 Кримінального кодексу України, за фактом самовільного зайняття земельних ділянок зі ставком загальною площею 91,7518 га, у тому числі: пасовищ -15, 5405 га, полезахисних смуг - 4,1183 га, під болотами - 1,0887 га, під поверховою спорудою - 0,00 32 га, під гідротехнічними спорудами - 7,0717 га, під ставком - 68,9294 га, які знаходяться на території колишньої Гусарівської сільської ради, вчиненого групою осіб.

Як повідомив виконуючий обов`язки керівника Харківської обласної прокуратури - В. Лимар листом від 03 лютого 2025 року № 15/1-1026вих-25, що отриманий засобами поштового зв`язку лише 11 лютого поточного року, скарга від 30 січня цього ж року скерована до Ізюмської окружної прокуратури Харківської області.

Позивач зазначив, що відповідно до паспорту серія НОМЕР_1 , виданого 26 січня 1999 року Барвінківським РВУМ ВСУ в Харківській області, його прізвищем зазначено - ОСОБА_2 , ім`я - ОСОБА_3 , а по батькові - ОСОБА_4 , що саме і вказано у його скарзі від 30 січня 2025 року, яка була подана керівнику Харківської обласної прокуратури засобами електронного зв`язку на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 із застосуванням КЕП.

В порушення положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист персональних даних» перший заступник керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області Роман Дмитренко у листі від 07 лютого 2025 року № 58р, адресованому начальнику відділення поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області Андрію Березці, у першому абзаці зазначив персональні дані позивача, як ОСОБА_1 , а у другому абзаці вказав нібито належність до жіночої статі, а саме: про результати розгляду звернення прошу повідомити заявницю у встановлений законом строк.

На переконання позивача, поширивши його персональні дані у яких стать зазначена, як жіноча, відповідач порушив його право на гендерну ідентичність особи, чим завдав, як достатньо відомій у місцевості особі, моральної шкоди у розмірі 100000 гривень, що потребує захисту у судовому порядку.

З огляду на викладені вище обставини, ураховуючи положення статті 55 Конституції України, статті 16 Цивільного кодексу України, статей 4, 43, 49, 150, 151, 174-177, 211 та 258-267 Цивільного процесуального кодексу України, позивач просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь 100000,00 гривень, як компенсацію моральної шкоди, завданої протиправною діяльністю Харківської обласної прокуратури; зобов`язати відповідача усунути порушення у той самий спосіб.

Рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 21 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку моральної шкоди 100000,00 гривень, як компенсації моральної шкоди, спричиненої протиправною діяльністю Харківської обласної прокуратури, зобов`язання відповідача усунути порушення у той самий спосіб - відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Справу розглянути за його відсутності.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення першої інстанції є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, не відповідає положенням Конституції України, діючому законодавству України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому підлягає зміні з наступних підстав. Так, перший заступник керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області - Роман Дмитренко у листі від 07.02.2025 року №58р, адресованому начальнику відділення поліції №1 Ізюмсь-кого РУП ГУНП в Харківській області Андрію Березці, у першому абзаці зазначив його персональні дані, як ОСОБА_1 , а у другому абзаці вказав нібито належить до жіночої статі, а саме: про результати розгляду звернення прошу повідомити заявницю у встановлений законом строк. Посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на те, що суд вважає, що посадовою особою органу прокуратури помилково було вжито зазначення особи, звернення якої доручено перевірити, як особи жіночої статі, а тому, така вжита форма звернення не може свідчити про умисне посягання на гендерну ідентичність позивача - свідчить про цинізм. Завдяки цьому, нібито помилкове вживання, як особи жіночої статі, відповідачем не виправлене, тобто права його не відновлені. Посилання на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 18.01.2018 у справі №925/1076/16, що виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер, зокрема: написання прізвищ, імен, адреси, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків тощо, суперечить матеріалам справи, бо відповідач не виправив нічого щодо нього.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами: факт спричинення моральної шкоди, протиправність дій посадової особи Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, визначення розміру моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у листі № 58р від 07 лютого 2025 року на ім`я начальника відділення поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області Берези А. перший заступник керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської обласної прокуратури Дмитренко Р. зазначив, що спрямовує на його адресу копію звернення ОСОБА_1 від 30 січня 2025 року, яке надійшло з Харківської обласної прокуратури 03 лютого 2025 року, в частині неправомірних, як думку заявника, дій кримінально-правового характеру для організації перевірки викладених доводів та прийняття рішення в межах компетенції відповідно до вимог чинного законодавства. Про результати розгляду звернення просив повідомити заявницю у встановлений законом строк.

Отже, спірні правовідносини виникли між посадовою особою органу прокуратури, як завдавачем, на переконання позивача, моральної шкоди та ОСОБА_1 , як особою, якій завдано такої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу прокуратури.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі №686/10710/18, від 20 вересня 2021 року у справі №686/8422/20, від 25 жовтня 2021 року у справі № 686/27099/20, від 15 листопада 2021 року у справі №686/24617/20.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди) (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі №686/27961/19).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію відповіді першого заступника керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської обласної прокуратури Дмитренка Р. № 58р від 07 лютого 2025 року, із змісту, якої вбачається, що перший заступник керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської обласної прокуратури Дмитренко Р. зазначив, що спрямовує на його адресу копію звернення ОСОБА_1 від 30 січня 2025 року, яке надійшло з Харківської обласної прокуратури 03 лютого 2025 року, в частині неправомірних, як думку заявника, дій кримінально-правового характеру для організації перевірки викладених доводів та прийняття рішення в межах компетенції відповідно до вимог чинного законодавства. Про результати розгляду звернення просив повідомити заявницю у встановлений законом строк.

Отже, у другому абзаці тексту документа вжито граматичну конструкцію, яка характерна для звертання до особи жіночої статі «заявниця».

Між тим, як вірно зазначив суд першої інстанції у першому абзаці тексту документа вжито «звернення ОСОБА_1 » отже, зазначені тільки прізвище та ініціали особи, стосовно звернення якої доручається провести перевірку. Тому, направляючи начальнику відділення поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області копію звернення ОСОБА_1 , із зазначеної інформації неможливо визначити, особі якої статі належить такі прізвище та ініціали.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в діях представника органу прокуратури протиправних дій відносно позивача.

Надані позивачем на підтвердження позовних вимог копія сторінки трудової книжки, ймовірно, позивача із зазначенням періодів трудової діяльності у Прокуратурі Харківської області, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році та копія посвідчення про інвалідність ІІ групи, ветерана війни інваліда війни не свідчать про заподіяння йому моральної шкоди.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно, керувався тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди як то висновків, довідок від лікаря - спеціаліста, психолога чи психотерапевта тощо, які свідчили б про пережиті душевні страждання або необхідність проходження психологічної допомоги; не підтверджено документально або свідченнями третіх осіб факту зміни психоемоційного стану, зниження соціального статусу, погіршення або позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Стосовно позовних вимог до Державної казначейської служби України, колегія суддів зазначає.

Згідно зі статтею 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом положень статті 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

Відтак у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц.

У спорах про стягнення з держави коштів, зокрема, і про стягнення відшкодування завданої шкоди, немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальні органи.

Такі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №641/4272/19.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 268 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Основ`янського районного суду м. Харкова від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова