ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6764/24
Провадження № 2/362/760/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

20 жовтня 2025 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі головуючої судді Мартинцової І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року позивач ТОВ «Факторинг Партнерс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованості за договором № 25264-12/2023 від 15.12.2023 року у розмірі 28750,00 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, 15.12.2023 року між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання фінансового кредиту № 25264-12/2023, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у сумі 10000,00 грн., який мав бути повернутий у строк до 12.04.2024р. 29.05.2024р. між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено Договір факторингу №29052024., за яким ТОВ «Аванс Кредит» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, в тому числі за Договором про надання фінансового кредиту №25264-12/2023 від 15.12.2023р.

Оскільки відповідачем в добровільному порядку не повернуто заборгованість по кредиту, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість.

Процесуальні дії суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2024 року визначено головуючого суддю Мартинцову І.О. (а.с.99).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21.10.2024 року відкрито провадження, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (а.с. 42).

ТОВ «Факторинг Партнерс» у позовній заяві просили здійснювати розгляд за відсутності їх представника, проти заочного розгляд справи та винесення заочного рішення не заперечують (а.с.7).

Згідно із даними Малосолтанівського старостинського округу № 116/04,06-09 від 07.10.2024 відповідач ОСОБА_1 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.103).

За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача суд неодноразово направляв ухвалу про відкриття провадження. Однак, поштове вкладення повернулось до суду без вручення з відміткою поштового відділення про причини повернення: «за закінченням терміну зберігання».

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи за адресою зареєстрованого місця проживання, а останній своїм процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подав що відповідно до ч. 1 ст. 223 та ч. 8 ст. 178 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

На підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 15.12.2023 року між сторонами було укладено Договір № 25264-12/2023 про надання фінансового кредиту ( а.с.36-44)

Відповідно до п.1.1 Договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 10000,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1.2 Договору встановлено тип кредиту: кредит. Мета отримання кредиту: на власні потреби Клієнта. Кредит надається строком на 120 днів. Дата надання кредиту 15.12.2023 року. Наданий кредит Клієнт зобов`язаний погасити в останній день строку кредитування. Дата погашення кредиту 12.04.2024 року.

Згідно з п. 1.3. Договору, клієнт має право ініціювати укладення додаткового договору для продовження строку кредитування та/або кінцевого строку виплати кредиту установлених Договором, на підставі поданого до Товариства звернення із зазначеною датою в паперовій формі або в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора кожного разу під час такого ініціювання. Ініціювання споживачем продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування/строку договору відбувається без змін умов попередньо укладеного договору в бік погіршення для споживача.

Пунктом 1.4. Договору, передбачено тип процентної ставки: фіксована.

Відповідно до п. 1.4.1. Договору, процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п.1.2 цього Договору.

Згідно з п. 3.1. Договору, за користування кредитом Товариством нараховуються виключно проценти. Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору Порядок нарахування платежів за прострочення Клієнтом виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за цим Договором передбачено в п.5.3. цього Договору.

Відповідно до п. 3.2. Договору, сума кредиту, проценти за користування кредитом, нараховані штраф та/або пеня (у разі наявності) складають заборгованість за Договором.

Заборгованість підлягає сплаті шляхом безготівкового перерахування коштів у розмірі суми заборгованості на поточний рахунок Товариства у строк, встановлений Договором.

Пунктом 4.1.2. Договору, передбачено право Товариства у разі затримання Клієнтом сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі відповідно до процедури встановленої чинним законодавством України.

Відповідно до п. 7.6. Договору, підписанням цього Договору Клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства, розміщених на Веб-сайті Товариства.

Відповідачем також була підписана Заявка-анкета Клієнта на отримання фінансового кредиту в ТОВ «Аванс Кредит», Паспорт споживчого кредиту, інформаційне повідомлення споживача (а.с. 50-57).

Судом встановлено, що Договір про надання фінансового кредиту та додатки до нього укладені шляхом їх підписання відповідачем електронним підписом.

Разом з договором ОСОБА_1 також електронним підписом підписав Графік платежів, в якому визначено порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність їх внесення та ін.( а.с.46-49).

На виконання умов Договору про надання фінансового кредиту ТОВ "Аванс Кредит" перерахувало відповідачу 15.12.2023р. 10 000,00 грн., що підтверджується довідкою ТОВ "Універсальні платіжні рішення" про перерахування коштів (а.с.58).

Також судом встановлено, що 29.05.2024р. між ТОВ «Факторинг Партнерс», як фактором, та ТОВ «Аванс Кредит», як клієнтом, був укладений Договір факторингу №2905202, за умовами якого клієнт передав фактору, а фактор прийняв і зобов`язується оплатити клієнту права вимоги за грошовими зобов`язаннями в загальному розмірі 18 589 998,95 грн., що виникли у клієнта за основними договорами, укладеними між боржниками та клієнтом ( а.с.71-74).

Згідно п. 1.2. Договору факторингу на підставі цього Договору фактор стає новим кредитором у зобов`язаннях, що виникли із основних договорів, та отримує права вимоги за основними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті боргу за основними договорами, строк платежу за якими настав, а також вимоги по основним договорам, які виникнуть у майбутньому.

За пунктом 1.4. Договору факторингу відступлення права грошової вимоги і всіх інших прав, належних клієнту за основними договорами, та їх перехід від клієнта до фактора відбувається в дату укладення цього Договору.

29.04.2024р. ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «Факторинг Партнерс» підписали Акт приймання-передачі Реєстру боржників в електронному вигляді та Акт приймання - передачі Реєстру боржників у письмовому вигляді (а.с. 75-78).

Також сторонами Договору факторингу складено та підписано Реєстр боржників, серед яких є й відповідач.

Таким чином, виходячи з умов Договору факторингу позивач у даній справі став кредитором за договорами позики (кредиту), укладеними ТОВ «Аванс Кредиту» та позичальниками, в тому числі і за Договором про надання фінансового кредиту №25264-12/2023 від 15.12.2023р., боржник ОСОБА_1 , за яким передано вимоги на загальну суму 28750,00 грн., з яких 10 000,00 грн. за тілом кредиту, 18 750,00 грн. за процентами.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до частини 1статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК Українивизначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зістатею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномуст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначенимстатті 12 цього Законує оригіналом такого документа.

Відповідно до частини 1статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК Українивизначено, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно дост. 1048 ЦК України.

Згідно з пункту 1 частини 1статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав за правочином (відступлення права вимоги).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частини 3статті 512 ЦК України).

Жодних обмежень щодо заміни кредитодавця у зобов`язанні, що випливає з кредитного договору, закон не містить, таких обмежень не встановлено.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 514 ЦК України).

Згідно зістатті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статтей 1077, 1079 цього ж Кодексу за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор), яким може бути лише банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частина 1 статті 1078 ЦК України визначає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога) а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно достатті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК Українивизначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Оцінка суду.

Суд виснує, що в даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину вищезазначених договорів у цій справі (статті 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (статті 629 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Станом на день подачі позовної заяви відповідач продовжує ухилятись від належного виконання зобов`язань за кредитним договором, чим порушує законні права позивача.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором фінансового кредиту станом на 09 вересня 2024 року заборгованість становить 28 750, 00 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 10000, 00 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 18 750, 00 грн.( а.с.70).

Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем суду не надано.

Отже, як встановлено та доведено зібраними по справі доказами, відповідач умови укладеного кредитного Договору не виконує, кредит, відсотки за користування кредитом не сплачує, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10000 грн. підлягають задоволенню.

Щодо стягнення нарахованих позивачем відсотків суд дійшов такого висновку.

Згідно розрахунку заборгованості (а.с. 63-68) позивачем нараховано відповідачу заборгованість за відсотками в сумі 18 750, 00 грн. за період з 15.12.2023 по 29.05.2024.

Як вже зазначалось вище, строк кредитування у договорі визначено 120 днів, дата повернення кредиту12.04.2024.

Додатковою угодою до Договору про надання фінансового кредиту№ 25264-12/2023 , укладеною між сторонами 11.02.2024 сторони домовились перенести сплату процентів у поточному періоді на 15 днів (а.с.47-48). Умови договору щодо строку кредитування змін не зазнали.

В силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зробила висновок, що правокредитодавця нараховуватипередбачені договоромпроценти закористування кредитом,а такожобумовлену вдоговорі неустойкуприпиняється післяспливу визначеногоцим договоромстроку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд вважає, що право позивача нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припинилося після спливу визначеного договором строку позики, а тому з 13.04.2024 позивач не мав правових підстав нараховувати передбачені договором проценти.

В зв`язку з цим, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню відсотки лише за 120 днів користування кредитом у сумі 15000 грн.

В іншій частині позовних вимог про стягнення відсотків суд підстав для задоволення позову не вбачає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати з оплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2106,43 грн.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн. необхідно зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Також, у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 р. в справі № 648/1102/19 вказано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За умовами ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; і поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, аналізуючи норми ЦПК України щодо визначення розміру судових витрат та їх розподілу між сторонами можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: І) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Верховний Суд в Постанові від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 зазначив, що як вказано в Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

На підтвердження надання правової допомоги позивачем надано суду Договір №02-07/2024 про надання правової допомоги від 02.07.2024р., прайс-лист юридичних послуг, затверджений рішенням загальних зборів № 01-11/2023 від 01.11.2023 року, Заявку на надання юридичної допомоги №34 від 05.07.2024р., Витяг з Акту № 1 про надання юридичної допомоги від 05.09.2024р. на суму 09 000,00 грн., платіжну інструкцію № від 12.09.2024р. на суму 45000 грн.(а.с. 28-35).

Суд зазначає, що надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п. 61 постанови).

Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у справі №910/2158/23.

А тому, враховуючи особливості предмета спору, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, складність справи, яка є незначної складності, в даній категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених в заявці та акті про надання правової допомоги, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд приходить до висновку про те, що заява представника позивача підлягає до часткового задоволення, у зв`язку з чим з відповідача на користь ТОВ «Факторинг партнерс» підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн., що відповідатиме критеріям виправданості, розумності та справедливості.

На підставі викладеного керуючись ст. ст. 512, 516, 526, 626, 629, 638, 1049, 1054, 1077, 1078, 1079 ЦК України, ст.ст.2,4,6-13,82,89,133,141,258,259,263-265,268,272,273,279, 280, 352,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» заборгованість за кредитним договором №25264-12/2023 від 15.12.2023 року у розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч ) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2106 (дві тисячі сто шість) грн. 43 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» судові витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Васильківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» 03150, м. Київ, вул. Гедройця Єжи, 6, офіс 521, ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Суддя Мартинцова І.О.