ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 жовтня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1045/22

Головуючий у першій інстанції Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1193/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 травня 2025 року (проголошено об 11:00) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності,-

У С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спадщини, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

1. Припинити право власності ОСОБА_2 на:

- 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частку гаража № НОМЕР_1 в «Нафтовик-2» автокооперативу в м. Прилуки Чернігівської області;

2. Припинити право власності ОСОБА_1 на:

- 1/2 частку гаража № НОМЕР_2 за адресою: «Будмашівець» Автокооператив» обслуговуючий кооператив, м. Прилуки, Чернігівська область,

- 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 ;

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частку гаража № НОМЕР_1 в «Нафтовик-2» автокооперативу в м. Прилуки Чернігівської області;

4. Визнати за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 частку гаража № НОМЕР_2 за адресою: «Будмашівець» Автокооператив» обслуговуючий кооператив, м. Прилуки, Чернігівська область;

- 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 ;

5. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 доплату у сумі 133 549 грн;

6. Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Позов обґрунтовувала тим, що на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.12.2021 та свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4 сторони у справі набули права спільної часткової власності на наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1 , в якій 1/2 частка належить ОСОБА_1 , 1/6 частка - ОСОБА_2 , інші 1/3 частки належать третій особі у справі ОСОБА_3 ;

- гараж № НОМЕР_2 в обслуговуючому кооперативі «Автокооператив «Будмашівець» у м. Прилуки, Чернігівська область, в якому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частці кожній;

- гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі «Нафтовик 2» у м. Прилуки, Чернігівська обл., в якому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частці кожній;

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , в якому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частці кожній

Позивач зазначала, що належна відповідачці 1/6 частка спірної квартири не може бути виділена в натурі, оскільки є незначною за розміром та становить 7,9 кв.м від загальної площі та 4,81 кв.м від житлової площі, спадкоємці, як співвласники спадкового майна, не мають змоги виділити у натурі частку ОСОБА_2 на спірну квартиру ні в добровільному, ні в судовому порядку, а тому єдина можливість для вирішення спору це припинення права відповідачки на належну їй частку квартири та визнання права власності на неї за позивачкою. Стверджувала, що відповідачка не бере участі у витратах на утримання спірної квартири, фактично у ній не проживає, оскільки живе за іншою адресою.

Указувала, що сторони у справі є частковими співвласниками кількох різних самостійних об`єктів (квартири, будинку, нежитлових приміщень) і не досягли згоди щодо їх поділу в натурі, між сторонами існує конфлікт щодо користування спірним майном та його поділу, а тому, з урахуванням вартості спірного майна, необхідно вирішити питання про поділ та компенсацію одній із сторін вартості майна в натурі.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.05.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі та стягнути на її користь судові витрати, посилаючись на його незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що поняття «незначна частка» є оціночним, в даному випадку 1/6 частка відповідачки у квартирі АДРЕСА_1 відповідає поняттю «незначна частка» і не може бути виділена в натурі, адже це ідеальна частка.

Заявниця вказує, що спільне володіння і користування усім спірним майном є неможливим, адже співвласники не можуть досягти згоди щодо спільного володіння та користування ним.

Зауважує, що суд дійшов помилкових висновків про те, що відповідачка несе витрати з утримання квартири, оскільки остання оплачувала комунальні послуги лише з 11.12.2023 по 09.08.2024.

Наголошує, що припинення частки у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_2 , оскільки відповідачка у спірній квартирі не проживає, а разом зі своєю донькою зареєстрована та фактично проживає у приватному будинку свого чоловіка, а не за адресою спірної квартири.

Звертає увагу, що нею на виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України внесено на депозитний рахунок Чернігівського апеляційного суду вартість частки майна, на яке вона просить припинити право власності відповідачки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне, обґрунтоване, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням і з`ясуванням усіх обставин справи.

Відповідачка вказує, що у спірній квартирі, частку якої вона успадкувала після смерті батька, вона зареєстрована та проживає з народження разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 , яке є членом її сім`ї і з якою вони ведуть спільне господарство, сплачують кошти, що становлять половину від загальної суми. Ця квартира була і залишається постійним місцем проживання відповідачки. В свою чергу, третя особа ОСОБА_3 у квартирі не проживає більше 12 років, постійно мешкає у м. Києві.

Указує, що врахувавши непридатний стан успадкованого сторонами житлового будинку в с. Нова Гребля, районний суд правильно встановив, що припинення права власності на частку у спірній квартирі завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки та членам її сім`ї.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Дейнеки В.М., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , які підтримала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_2 та її представника - адвоката Смоляр Є.І., які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що:

- посилання позивачки на те, що розмір частки відповідачки є незначною, не може бути достатньою підставою для припинення права власності відповідачки на зазначену частку, оскільки у разі задоволення позову буде порушено принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших;

- ухилення співвласника від участі у витратах на утримання майна, що є у спільній частковій власності, не є підставою для припинення права власності на 1/6 частку (квартири) у спірному майні, а може бути вирішене шляхом відшкодування таких витрат у добровільному чи у судовому порядку;

- твердження позивачки про те, що припинення права відповідачки на частку спірного майна не завдасть їй істотної шкоди, є безпідставними, оскільки наявність іншого житла, не свідчить про можливість позбавлення особи права власності на частку в іншому нерухомому майні, чи то права приватної власності на інше майно;

- позивачем не внесено на депозитний рахунок суду попередню вартість частки майна, на яку вона просить припинити право власності, а тому умови передбачені ч. 2 ст. 365 ЦК України нею не виконані.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що свідоцтвом про право власності на житло від 17.12.1999, виданим Прилуцьким міськвиконкомом згідно його рішення від 14.12.1999 №648, посвідчено належність на праві спільної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 47,4 кв.м (т. 1 а.с. 12, 13, 14).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 спадкоємцями його майна є його мати ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 , які, як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.01.2021, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Колодуб С.М., реєстровий №21, спадкова справа № 70-2019, успадкували по 1/6 частці квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10).

Таким чином, на даний час вказана квартира належить на праві спільної часткової власності: позивачці ОСОБА_1 1/2 частка, третій особі у справі ОСОБА_3 1/3 частка та відповідачці ОСОБА_2 1/6 частка.

Також відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.01.2021, посвідчених приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Колодуб С.М., реєстрові № 23, 24, спадкова справа №70-2019, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , успадкували після смерті ОСОБА_4 по 1/2 частці у спадщині, яка складається з:

- гаража № НОМЕР_1 за адресою: Чернігівська обл., м. Прилуки, «Нафтовик 2» автокооператив (т. 1 а.с. 15);

- гаража № НОМЕР_2 за адресою: Чернігівська область, м. Прилуки, «Будмашівець» Автокооператив» обслуговуючий кооператив (т. 1 а.с. 7).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.12.2021 (справа №742/3144/21), яке набрало законної сили 10.01.2021, визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті її сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 18-20).

Згідно з технічним паспортом КП Прилуцьке МБТІ Чернігівської обласної ради на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 25.06.2020, загальна площа приміщень всього по будинку 69,7 кв.м, житлова площа 35,4 кв.м та допоміжна площа 34,3 кв.м (т. 1 а.с. 22-24).

Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та відповідями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується реєстрація права власності:

- на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 : 1/2 частка за ОСОБА_1 , 1/3 частка за ОСОБА_3 та 1/6 частка за ОСОБА_2 ;

- по 1/2 частці за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 ;

- по 1/2 частці за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на гараж за адресою: Чернігівська область, м. Прилуки, «Будмашівець» Автокооператив» обслуговуючий кооператив, гараж НОМЕР_2 ;

- по 1/2 частці за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на гараж за адресою: Чернігівська область, м. Прилуки, «Нафтовик 2» автокооператив, гараж НОМЕР_1 ;

У спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована та проживає ОСОБА_4 (мати ОСОБА_5 та дружина покійного ОСОБА_4 ), що не оспорюється сторонами (т. 1 а.с. 238-239).

Відповідно до висновку експерта Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/125-23/4432-ОБ від 16.05.2024:

1. Дійсна ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 могла становить 838 188 грн.

2. Дійсна ринкова вартість гаража №104 за адресою: «Будмашовець» Автокооператив» обслуговуючий кооператив, м. Прилуки Чернігівської області могла становить 52 371 грн.

3. Дійсна ринкова вартість гаража №135 за адресою: «Нафтовик 2» автокооператив, м. Прилуки Чернігівської області могла становить 95 182 грн.

4. Дійсна ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 могла становить 55 112 грн. (т. 1 а.с. 150-177)

У вказаному висновку експерта встановлено, що на час огляду на час огляду (19.07.2023) житловий будинок по АДРЕСА_2 в незадовільному технічному стані з урахуванням вимог ДСТУ-Н Б В.1.2-18:2016 «Настанова щодо обстеження будівель і споруд для визначення та оцінки їх технічного стану» [4], не придатний до нормальної експлуатації, потребує проведення комплексних ремонтно-будівельних робіт. Отже, для визначення ринкової вартості житловий будинок по АДРЕСА_2 станом на дату проведення дослідження, технічний стан прийнято як непридатний для нормальної експлуатації, потребує ремонту (сторінка 48 висновку експерта, абзац «Визначення технічного стану об`єкта оцінки»).

Сторонами не досягнуто згоди щодо поділу майна, що перебуває в спільній частковій власності.

Зважаючи на конкретні обставини даної справи, правовідносини, які виникли між сторонами охоплюються змістом статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі стаття 1 Першого протоколу), яка, як і практика ЄСПЛ застосовуються як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV).

Отже, відповідно до статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Вказана стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» [2]).

В свою чергу право власності не є абсолютним і може бути обмежене. ЄСПЛ підкреслює, що перше і найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, щоб будь-яке втручання органів державної влади в право на повагу власності було «законним»: другий абзац встановлює, що держави уповноважені здійснювати контроль за користуванням майном шляхом забезпечення виконання «законів». Більш того, верховенство права, одна з основ демократичного суспільства, втілюється у всіх статтях Конвенції. Питання про те, чи було досягнуто справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (пункт 31 рішення ЄСПЛ у справі «Ісмаїлов проти Росії» [3]).

Таким чином, для того, щоб з`ясувати чи було порушено право гарантоване статтею 1 Першого протоколу Суду необхідно дати відповідь на питання: 1) чи було втручання у право передбачене законом; 2) чи переслідувало воно легітимну мету (було здійснено «в інтересах суспільства»); 2) чи було досягнуто справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи.

У силу положень статтей 21, 24, 41 Конституції України, статтей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Досліджуючи в даній справі дотримання принципу законності суд в першу чергу враховує, що виходячи із змісту Статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. А положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 4, 5, 13 ЦПК України).

Також нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності (ст. 386 ЦК України).

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

У ч. 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16.01.2012 у справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 у справі № 6-68цс12 та від 24.02.2016 у справі № 6-2784цс15 та від 23.11.2016 у справі № 6-1943цс16 та підтримана численними постановами Верховного Суду, зокрема постановами від 02.06.2021 у справі № 569/10336/18, від 10.01.2024 у справі № 344/6767/14-ц та іншими.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №908/1754/17 зроблено висновок про те, що відсутність у ст. 365 ЦК України конструкції «за наявності одночасно» свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень ст. 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

У постанові Верховного Суду від 09.10.2019 в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок щодо застосування п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

В свою чергу, виходячи із особливостей спірних правовідносин правильність застосування норм права, які регулюють взаємовідносини між сторонами і їх відповідність «праву однієї із сторін» буде оцінена при вирішенні питання щодо «пропорційності» втручання у право власності.

Вирішуючи в даній конкретній ситуації чи переслідувало втручання у право однієї із сторін «легітимну мету» (було здійснено «в інтересах суспільства»), суд бере до уваги те, що, виходячи із сталої практики ЄСПЛ поняття «суспільний інтерес» дуже широке і в такому випадку доводиться враховувати політичні, економічні та соціальні питання.

Говорячи про те, чи втручання у право підтримує «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи, Суд звертає увагу на те, що намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 Першого протоколу в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями (пункт 28 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» [4]).

Як слідує з матеріалів справи та було встановлено судом, 1/6 частина спірної квартири АДРЕСА_4 є єдиним власним житлом відповідачки ОСОБА_2 .

Будинок у с. Нова Гребля Прилуцького району Чернігівської області, в якому вона має право власності на 1/2 його частину, за висновком експерта на даний момент є непридатним для нормальної експлуатації.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що фактичне позбавлення відповідачки права власності на єдине повноцінне житло у розумінні статті 1 Першого протоколу не буде відповідати критеріям втручання у право передбачене законом, не підтверджує наявність при втручанні у право власності легітимної мети і відповідність принципу здійснення «в інтересах суспільства» та порушуватиме справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи.

Встановивши, що іншого, належного на праві власності, житла, окрім спірної квартири ОСОБА_2 не має, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що припинення права власності на частку у спільному майні завдасть їй та членам її сім`ї, в тому числі, які проживають у спірній квартирі з її згоди, істотної шкоди, що згідно зі статтею 365 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї.

З урахуванням зазначеного та встановлених обставин справи, підтверджених належними, достатніми та допустимими доказами, районний суд обґрунтовано не взяв до уваги твердження позивачки про те, що припинення права відповідачки на частку спірного майна не завдасть їй істотної шкоди, оскільки наявність іншого житла, не свідчить про можливість позбавлення особи права власності на частку в іншому нерухомому майні, чи то права приватної власності на інше майно.

У зв`язку із зазначеним апеляційний суд також не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що припинення частки у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, оскільки відповідачка у спірній квартирі не проживає, а разом зі своєю донькою фактично проживає у приватному будинку свого чоловіка.

Як правильно вказав суд першої інстанції, посилання позивачки на те, що розмір частки відповідачки є незначною, не може бути достатньою підставою для припинення права власності відповідачки на зазначену частку, оскільки у разі задоволення позову буде порушено принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що поняття «незначна частка» є оціночним, та позивачка вважає, що в даному випадку 1/6 частка відповідачки у квартирі АДРЕСА_1 відповідає поняттю «незначна частка» і не може бути виділена в натурі, адже це ідеальна частка, не є слушними.

Посилання позивачки на те, що відповідачка оплачувала комунальні послуги лише з 11.12.2023 по 09.08.2024, на правильність вирішення спору судом не впливають, оскільки вказані обставини не передбачені як підстава для припинення права на частку у спільному майні та, як вірно зауважив районний суд, вказане питання може бути вирішене шляхом відшкодування таких витрат у добровільному чи у судовому порядку.

Частиною другою ст. 365 ЦК України умовою припинення права на частку передбачено попереднє внесення позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду. «Вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди» (Справа «Андрій Руденко проти України» (Заява №35041/05).

Як установлено, позивачкою до постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення не було внесено на депозитний рахунок суду вартості частки майна, на яку вона просить припинити право власності.

Таким чином позивачкою умови передбачені ч. 2 ст. 365 ЦК України виконані не були, а тому суд першої інстанції не мав підстав для ухвалення рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Внесення ОСОБА_3 коштів на депозитний рахунок Чернігівського апеляційного суду не відповідає процедурі, передбаченій ч. 2 ст. 365 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, переглянувши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.05.2025 - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2025 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

О.І.Онищенко