РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1021/25

Провадження № 2/293/616/2025

21 жовтня 2025 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Збаражського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Крисюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Технофінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

І. СУТЬ СПРАВИ

25.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Технофінанс»» звернулось до Черняхівського районного суду Житомирської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , за змістом якої просить стягнути заборгованість в розмірі 56000,00грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 01.12.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики «Швидкий» №-005071, відповідно до якого останній отримав у кредит грошові кошти у сумі 5000,00 грн., шляхом перерахування на банківську картку позичальника НОМЕР_1 , зі строком повернення до 20.12.2023 включно. Відповідач умови договору позики не виконав, грошові кошти в строк не повернув, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість у розмірі 56000,00грн., яка складається з: 5000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 200,00грн. - борг відсотків за кредитом; 50800,00грн. - борг послуг.

Просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» заборгованість у розмірі 56000,00грн., судовий збір 2422,40грн.

ІІ. ПРОЦЕДУРА та КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 25.08.2025року, справа передана на розгляд судді Збаражському О.М.

На виконання вимог ч.8 ст.187 ЦПК України, судом 26.08.2025 отримано відомості про адресу реєстрації відповідача.

28.08.2025 ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 25.09.2025.

Ухвалою суду від 25.09.2025, яка в порядку ч. 5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання, судове засідання відкладено на 21.10.2025.

21.10.2025 сторони в судове засідання не прибули, про дату час та місце проведення судового засідання повідомлені встановленим порядком.

Відповідач ОСОБА_1 повторно не прибув в судове засідання. Причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався, про день та час розгляду справи повідомлявся встановленим порядком (а.с.44-45, 48-49).

У постанові від 14.03.2021 у справі №911/3142/19 Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Крім того, відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України, що було оприлюднено 26.09.2025.

Враховуючи норми ст. 128 ЦПК України, суд рахує, що відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Оскільки явка відповідача судом не визнавалась обов`язковою, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

Судом встановлено, що між 01.12.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики «Швидкий» №-005071, відповідно до умов якого останній отримав у кредит 5000,00 грн., шляхом перерахування на банківську картку позичальника НОМЕР_1 , зі строком повернення до 20.12.2023 включно (п.2.1., п.2.2 договору) (а.с.10-20).

Договір підписаний відповідачем електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором DsRPz6.

Згідно п. 2.3.1. договору, розмір процентів за користування коштами складає 0.20% від суми позики, що за календарний рік становить 73% річних. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за позикою. Нарахування процентів здійснюється щоденно протягом строку кредитування. День надання та повернення позики враховується при нарахуванні процентів.

Згідно п. 2.4. договору комісія за використання позики, яка складає 4.20% від суми позики та нараховується щоденно за супроводження договору, надання цілодобової підтримки позичальнику з приводу виконання умов договору, обслуговування заборгованості (за наявності).

При цьому, з першого дня надання позики (день перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника) до закінчення строку згідно п. 2.2. цього договору, позичальнику здійснюється нарахування пільгової комісії за використання позики 2.30% від суми позики щоденно. Якщо позичальником буде порушено строки виконання зобов`язань згідно даного договору, в перший день прострочення позикодавець проводить перерахунок комісії за використання за весь строк кредитування до рівня базового розміру комісії за використання та продовжує нараховувати базову комісію за використання за кожен день користування позикою понад строк кредитування.

Нарахування і сплата комісії за використання проводиться на залишок заборгованості за Позикою. Нарахування комісії за використання здійснюється щоденно протягом дії цього Договору із розрахунку кількості календарних днів у році, нарахування починається з дня надання позики (включно). Нарахування повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення Позики в повному обсязі. День повернення Позики враховується при нарахуванні комісії за використання.

Крім того, умовами договору сторони передбачили одноразову комісію за видачу позики у розмірі 3.00%, але не менше 100.00 грн. від суми позики, яка підлягає сплаті в момент надання позики шляхом її утримання позикодавцем із суми позики та стягується за оформлення договору (п.2.5.3. договору).

Орієнтовна загальна вартість позики складається із розміру суми позики, тобто суми коштів, яка надана позичальнику згідно п.2.1. цього договору та загальних витрат за договором, тобто витрати позичальника, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням суми позики, включаючи проценти за користування, комісії та супровідні послуги, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням суми позики, які сплачуються позичальником згідно умов цього договору, та становить 7650,00 гривень.

Орієнтовна реальна річна процентна ставка за позикою розраховується позикодавцем у відповідності до правил розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 11.02.2021 за №16 та визначається у графіку платежів цього договору, що наведений в додатку 1 та є невід`ємною частиною цього договору.

Розділом 6 договору передбачена відповідальність сторін за порушення умов договору, а саме: у разі прострочення виконання цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 4% від суми позики за кожен день прострочення з першого дня прострочення; в разі прострочення сплати заборгованості за договором більш ніж на 30

календарних днів, позичальник зобов`язується додатково сплатити штраф у розмірі 50% суми позики; у разі, коли позичальник на дату укладання (підписання) договору позики мав право на отримання пільг, передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у вигляді заборони нарахування процентів за користування позикою та штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання та не надав позикодавцю інформацію та підтверджуючі документи про такі пільги, позичальник зобов`язаний компенсувати позикодавцю збиток у формі упущеної вигоди, що становить 50% відсотків від суми позики.

Перед укладенням договору відповідач ознайомився з паспорт споживчого кредиту, де викладені умови кредитування, що підтверджується електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором відповідача DsRPz6 (а.с.21-23).

Відповідно до розрахунку позивача, заборгованість за договором позики «Швидкий» №-005071 становить 56000,00грн., яка складається з: 5000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 200,00грн. - борг відсотків за кредитом; 50800,00грн. - борг послуг (а.с. 25-27).

ІV. ЦИВІЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО УКРАЇНИ, ОЦІНКА та МОТИВИ СУДУ

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.

Згідно ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до абзацу 3 ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1ст. 612 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що 01.12.2023 відповідач ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» уклали договір позики «Швидкий» №-005071.

Суд рахує доведеним факт укладення вказаного договору, з огляду на презумпцію правомірності правочину, яка не спростована відповідачем.

При цьому зміст зазначеного договору не свідчить про факт надання кредиту відповідачу в момент його підписання, а лише вказує про можливість надання позичальнику кредиту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок позичальника.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15 грудня 2015 року у справі № 21-4266а15, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг. Про факт отримання та повернення коштів свідчать банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунка, а також прибуткові та видаткові касові ордери в разі внесення грошей до каси підприємства.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року в справі № 6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.10.2020 в справі № 194/1126/18. Тобто судова практика зі спірних правовідносин є сталою і незмінною.

Аналізуючи докази надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог суд вважає, що такі не підтверджують вимоги позивача за договором позики «Швидкий» №-005071 в заявленому розмірі, оскільки позивач не надав жодних первинних документів, які б підтверджували надання відповідачу кредитних коштів та користування кредитними коштами.

Адже доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц.

Наявна в матеріалах справи роздруківка платіжного доручення №2030 від 01.12.2023 не містить відмітки банку (надавача платіжних послуг) про дату прийняття до виконання платіжного доручення, підпису уповноваженого працівника надавача послуг, дати виконання платіжного доручення, відтиску печатки банку - надавача платіжних послуг.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Інформація, яка зазначена в розрахунку заборгованості за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Крім того, позивачем не надано доказів, чи емітувалась на ім`я відповідача ОСОБА_1 платіжна картка НОМЕР_1 та про факт зарахування коштів на картковий рахунок відповідача (маска картки НОМЕР_1 ) у розмірі 5000,00 грн.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.

Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Технофінанс» є необґрунтованими та такими що не доведені належними доказами, а тому не підлягають задоволенню.

ІV. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Зважаючи, що за наслідком розгляду справи у задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 89, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Технофінанс»

місцезнаходження: вул. Глобинська, 2, офіс 207/2, м.Дніпро, 49005

Відповідач:

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації:

АДРЕСА_1

РНОКПП НОМЕР_2

Повне рішення складено та підписано 23.10.2025.

Суддя Олег ЗБАРАЖСЬКИЙ