УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року

м. Харків

Справа № 638/20749/25

Провадження № 2-з/638/175/25

Шевченківський районний суд м. Харкова в складі головуючої судді Яковлевої В.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви,

установив:

21 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти що належать - ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 в межах суми боргу яка складає 19 527 818,4 грн.

Заява мотивована тим, що 29 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від імені якого діяв ОСОБА_4 було укладено договір позики, сума повернення складала 2 304 540 гривень, що на день укладання договору становила 82 600 доларів СІЛА, за курсом продажу доларів США в ПАТ КБ «ПриватБанк» (1 дол. США=27,90 грн.) посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ігнатовим О.В.

Згідно з договором позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю не пізніше 29 жовтня 2021 року.

29 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від імені якого діяв ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, який забезпечував виконання Іпотекодавцев зобов`язань, що випливають з укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателям договору позики посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ігнатовим О.В.

Предметом іпотечного договору було нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

07 червня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від імені якого діяв ОСОБА_4 було укладено договір №1 про внесення змін до договору позики, сума повернення складала 3 227 300 гривень, що на день укладання договору становила 118 000 доларів США, за курсом продажу доларів США в ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ігнатовим О.В.

Згідно з договором позичальник пізніше 29 листопада 2021 року.

Подальшим підтвердженням належного волевиявлення сторін на підтримку чинності зобов`язань і збереження актуальності умов забезпечення стало укладення 07 червня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від імені якого діяв ОСОБА_4 було укладено договір №1 про внесення змін до іпотечного, який забезпечував виконання Іпотекодавцем зобов`язань, що випливають з укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателям договору позики від 29.04.2021 року, договору №1 про внесення змін до договору позики від 07.06.2021 року посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ігнатовим О.В.

Згідно з пунктом 1.1 Іпотечного договору в редакції зі змінами, предметом іпотеки є забезпечення виконання Позичальником грошового зобов`язання за Договором позики від 29 квітня 2021 року в повному обсязі - у сумі 118 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 29 листопада 2021 року. Таким чином, зобов`язання, що виникло на підставі договору позики, має належне нотаріально посвідчене майнове забезпечення, що діє і на момент звернення з цим позовом.

З урахуванням пункту 2 Договору №1 про внесення змін до договору позики, сторони прямо погодили, що: «Цей договір набуває чинності з дня нотаріального його посвідчення і є невід "ємною частиною Договору позики».

Таким чином, внесені зміни щодо остаточного строку повернення позики - 29 листопада 2021 року - є обов`язковими для сторін і не підлягають тлумаченню або перенесенню. У зв`язку з цим, прострочення виконання грошового зобов`язання Відповідачем настає саме з ЗО листопада 2021 року, що і є початком відліку відповідальності згідно з п. 4 Договору позики.

Оскільки положення пункту 2 Договору №1 закріплює юридичну силу внесених змін, зокрема щодо строку повернення та узгодженості відповідальності за його порушення, усі санкції (пеня та 3% річних) мають нараховуватись з урахуванням саме цього остаточного строку - 29.11.2021 року.

Це підтверджує відсутність будь-яких спорів щодо строку виконання зобов`язання або умов нарахування відповідальності, а отже, прострочення зобов`язання є очевидним, узгодженим сторонами фактом, який породжує обов`язок Відповідача компенсувати основну суму боргу та передбачені договором і законом санкції.

Умови іпотеки передбачають, що у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку або в порядку, визначеному договором, у тому числі шляхом примусового звернення стягнення, передбаченого статтею 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідач порушив умови договору - повернули лише 10 000 доларів США, решта 108 000 доларів США не повернуті, строк повернення закінчився 29.11.2021 року. Тому Позивач має повне право на звернення до суду з позовом про стягнення боргу та застосування забезпечення іпотеки як способу гарантування виконання зобов`язань.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», іпотека є дійсною до повного виконання забезпеченого нею зобов`язання. До моменту повного погашення основного боргу, а також сум пені і 3% річних, Позивач має право вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, яке' було передано у забезпечення виконання Договору позики.

Отже, факт наявності забезпечення у вигляді іпотеки є підставою для судового захисту інтересів Позивача та виконання зобов`язання не тільки шляхом стягнення грошових сум, а й за рахунок реалізації предмета іпотеки в установленому законом порядку.

Зазначені договори - позики, внесення змін, а також забезпечувальні договори (іпотека) - є правомірно укладеними, містять усі істотні умови, належно посвідчені, та відображають спільну волю сторін щодо умов надання, повернення та забезпечення суми позики, а також відповідальності на випадок її невиконання або неналежного виконання.

Наведені договори є належними доказами у справі, підтверджують існування зобов`язання та правові підстави для вимог Позивача про стягнення як основного боргу, так і передбачених договором штрафних санкцій. Відтак, наявність вказаних документів унеможливлює заперечення факту існування боргу та засвідчує недобросовісність поведінки Відповідачів, які, попри надані можливості, зобов`язання не виконали.

Відповідно до пункту 4 договору позики, укладеного 29 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від імені якого діяв ОСОБА_4 , у разі невиконання або неналежного виконання грошового зобов`язання щодо своєчасного повернення позики, Позичальник зобов язаний сплатити на користь Позикодавця: пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочки. 3% річних від суми простроченого зобов`язання.

Ці умови повністю узгоджуються зі ст. 549, 611, 625 Цивільного кодексу України та підтверджують правомірність застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Станом на 12 червня 2025 року Відповідачі повернули лише 10 000 доларів США.

Таким чином, сума основного боргу, що залишилась неповерненою, становить 108 000 доларів США.

Враховуючи, що розрахунки у межах заявлених позовних вимог здійснюються у національній валюті, відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, а також беручи до уваги офіційний курс Національного банку України станом на 12.06.2025 року - 1 USD = 41,5117 грн, сума основного боргу в гривневому еквіваленті становить: 108 000 х 41,5117 = 4 483 263,60 грн.

Ця сума підлягає стягненню як основне зобов`язання Позичальника перед Позикодавцем (спадкоємцем). Порушення строку повернення цієї суми є підставою для нарахування штрафних санкцій, передбачених умовами договору. Таким чином, Відповідачі, починаючи з 30 листопада 2021 року, перебуває у стані прострочення, що триває станом на дату звернення до суду, а тому має нести передбачену договором та законом майнову відповідальність.

Станом на 12 грудня 2023 року - дату смерті Позикодавця ОСОБА_3 - Відповідач не виконав покладене на нього грошового зобов`язання за Договором позики від 29 квітня 2021 року (зі змінами від 07.06.2021 року), відповідно до якого зобов`язувався повернути суму 118 000 доларів США не пізніше 29 листопада 2021 року. За час, що минув, Позичальник повернув лише 10 000 доларів США, отже, сума основного боргу, яка залишилася непогашеною, складає 108 000 доларів США.

Кількість днів прострочення з моменту настання строку повернення (29.11.2021) до дати смерті Позикодавця (12.12.2023) складає 744 дні.

Згідно з офіційним курсом НБУ станом на 12.12.2023 року 1 USD = 36,8716 грн, сума основного боргу у гривневому еквіваленті становить: 108 000 х 36,8716 = 3 981 332,80 грн.

У відповідності до пункту 4 договору позики, а також положень статей 530, 549, 611, 625 Цивільного кодексу України, Позичальник зобов`язаний сплатити: Пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочки: 3 981 332,80 грн х 0,5% х 744 дні = 3 981 332,80 х 0,005 х 744 = 14 801 360,57 грн.

3% річних за період прострочення (744 дні): 3 981 332,80 грн х 3% х (744 / 365) = 3 981 332,80 х 0,03 х 2,037 = 243 194,23 грн.

Таким чином, загальна сума до стягнення станом на 12 грудня 2023 року: основна сума боргу: 3 981 332,80 грн, пеня: 14 801 360,57 грн, 3% річних: 243 194,23 грн. Разом: 19 025 887,60 грн.

Вказана заборгованість виникла ще за життя Позикодавця та є частиною спадкової маси, яка відповідно до статей 1216, 1218, 1281 Цивільного кодексу України переходить до спадкоємця. Зобов`язання Відповідачів з повернення позики не було виконано у встановлений договором строк - до 29 листопада 2021 року, внаслідок чого виникла заборгованість, до складу якої входять: основна сума боргу, нарахована пеня та проценти річних. Усі ці платежі ґрунтуються як на умовах договору позики, так і на нормах чинного законодавства, зокрема статтях 530,549, 611, 625 Цивільного кодексу України, які передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла Позикодавець - ОСОБА_3 . Після ЇЇ смерті приватним нотаріусом КМНО Шевченко І.Л. було відкрито спадкову справу № 04/2024.

Заявник, як чоловік померлої, є її єдиним спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України, що підтверджується належними документами. У силу ст. 1216 ЦК України, до спадкоємця переходить право вимагати належного виконання зобов`язань, що виникли з укладеного договору позики.

Таким чином, правові підстави для стягнення суми боргу, яка склалася на дату смерті ОСОБА_3 , є безспірними. Враховуючи, що обов`язок з повернення позики був порушений ще за життя Позикодавця, відповідно до умов договору та норм законодавства, всі складові заборгованості - основна сума, пеня та 3% річних - підлягають стягненню з Відповідача на користь спадкоємця. Крім того, на забезпечення належного виконання зобов`язання було укладено іпотечний договір, чинність якого не припинена, що додатково підтверджує обґрунтованість вимог щодо виконання боргового зобов`язання.

Факт існування чинного Іпотечного договору підтверджує обов`язок боржника перед кредитором, а також можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання основного зобов`язання. Таким чином, як основне зобов`язання за договором позики, так і забезпечувальне зобов`язання за договором іпотеки є чинними, підставами яких є відповідні договори, посвідчені нотаріально, та не виконані Відповідачем у добровільному порядку. Це у свою чергу зумовлює необхідність судового захисту прав спадкоємця Позикодавця.

05 червня 2025 року на адресу ОСОБА_2 була направлена досудова вимога про повернення коштів згідно договору позики від 29.04.2021 року та договору № 1 про внесення змін до договору позики від 07.06.2021 року у розмірі 108 000 дол. США. Станом на день звернення з заявою про забезпечення позову відповідь не надходила.

Заявник, як єдиний спадкоємиць має намір звернутись до суду за захистом своїх прав з позовною заявою до ОСОБА_2 , про стягнення коштів у розмірі 108 000 дол. США основного зобов`язання та стягнення штрафу.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Майбутні учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , засіб зв`язку: НОМЕР_3 ; відповідач - ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , засіб зв`язку: невідомий.

Заявник, як єдиний спадкоємиць буду вимагати повернення суми основного зобов`язання 108 000 дол. США (за офіційним курсом Національного банку України станом на 12.06.2025 року - 1 USD = 41,5117 грн.) 108 000 х 41,5117 = 4 483 263,60 грн.

Пеня станом на день смерті Позикодавця 3 981 332,80 грн х 0,5% * 744 дні = 3 981 332,80 * 0,005 х 744 = 14 801 360,57 грн.

3% річних за період прострочення станом на день смерті Позикодавця (744 дні): 3 981 332,80 грн х 3% х (744 / 365) = 3 981 332,80 х 0,03 х 2,037 = 243 194,23 грн.

Тому ціна майбутнього позову складає: 19 527 818,4 грн.

Що стосується зустрічного забезпечення позову, то заявник може внести грошові кошти на депозитний рахунок суду, який буде визначений судом.

З огляду на те, що сума боргу складає 19 527 818,4 грн є великою, невжиття такого заходу як накладення арешту на майно та грошові кошти що належать ОСОБА_4 , ОСОБА_2 може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали заяви, суд доходить таких висновків.

Відповідно до статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачені види забезпечення позову, а саме: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арешт морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до вимог пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» суддя, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем, пересвідчитися, зокрема, що між сторонами дійсно виник спір, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, керуючись наведеними нормами цивільного процесуального законодавства та враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на необхідність забезпечення основного завдання правосуддя ефективного поновлення в правах. Так, в пункті 9 рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 КСУ зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Під час оцінки такої співмірності необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення об`єму заявлених вимог, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та, що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від у справі № 20/3560/18 (провадження № 61-5051св19).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що право на доступ до суду повинно бути реальним та ефективним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (див. рішення у справі Брумареску, пункт 78).

Зокрема, ЄСПЛ зазначав: «Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава учасниця Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі і процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити, щоб судовий процес перетворився в безладний рух. Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимогам, так як доступ до правосуддя повинен бути не тільки фактичним, а й реальним» (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права людини на суд, враховуючи принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в його права».

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимог чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без надання відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17 (провадження № 61-42643св18), від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц (провадження № 61-1353св19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд враховує співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати позивачка із заявленими позивачем вимогами, рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог та можливість порушення прав власника майна у зв`язку із вжиттям таких заходів.

До заяви про забезпечення позову додано договір позики від 29 квітня 2021 року, відповідно до змісту якого, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Така адреса зазначена і в заяві про забезпечення позову як місце його реєстрації.

Згідно з п. 8 Договору, позичальник в забезпечення своєчасного виконання зобов`язання, що випливає з цього договору, зобов`язується передати позикодавцю в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме: житловий будинок під номером АДРЕСА_2 , разом із земельною ділянкою, на якій він розташований, площею 0,0887 га, кадастровий номер :02:004:0104, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Чайки, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до п. 1.2 та 1.2.1., 1.2.2. іпотечного договору від 29 квітня 2021 року предметом іпотеки є нерухоме майно: житловий будинок під номером АДРЕСА_2 та земельна ділянка, площею 0,0887 га, кадастровий номер :02:004:0104, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Чайки, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Житловий будинок та земельна ділянка належать іпотекодавцю - ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Водночас, заявником не надано жодних відповідних доказів на підтвердження належності йому квартири за адресою АДРЕСА_1 , що її власником є саме ОСОБА_2 .

Як вбачається зі змісту заяви, ОСОБА_1 просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать - ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , в межах суми боргу яка складає 19 527 818,4 грн.

Разом із тим, заявником не вказано конкретного майна (рухомого чи нерухомого) та не зазначено конкретної суми грошових коштів, не надано жодних доказів їх наявності та розміщення, на які ОСОБА_1 просить накласти арешт.

надано жодних відповідних доказів на підтвердження належності йому квартири за адресою АДРЕСА_1 , що її власником є саме ОСОБА_2 , а також не зазначено конкретної суми грошових коштів, не надано жодних доказів їх фактичної наявності та розміщення, на які ОСОБА_1 просить накласти арешт.

На підставі викладеного, керуючись статтями 149 - 153, 157 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/ на Офіційному веб-порталі судової влади України.

Повний текст ухвали складено 22 жовтня 2025 року.

Суддя В. М. Яковлева