ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 639/8518/20

провадження № 22-ц/818/3354/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року у складі судді Єрмоленко В.Б.,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 ( надалі Квартира) шляхом її продажу позивачем будь-якій третій особі-покупцю за ціною не нижче за звичайні ціни на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності, але не нижче за встановлену сторонами у п. 4 Договору іпотеки у розмірі 164 125 грн, в рахунок погашення заборгованості на суму 32500 доларів США, яка визначена виконавчим написом вчиненим 27.10.2010 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. на суму 736 818,12 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 23.03.2007 ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 32500 доларів США зі строком повернення не пізніше 23.02.2008. Договір позики був забезпечений іпотекою Квартири на підставі договору іпотеки від 23.03.2007 ОСОБА_3 не приступив до виконання умов договору позики, тому 22.10.2010 ОСОБА_4 направив на адресу боржника та іпотекодавця вимогу про погашення боргу, надходження поштового повідомлення було проігноровано. 27.10.2010 приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 за договором позики 32500 доларів США. На прохання ОСОБА_3 про надання додаткового часу для виконання зобов`язання, ОСОБА_4 не квапився із виконанням напису. У 2013 ОСОБА_4 знову звернувся до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з вимогою усунути порушення виконання зобов`язання , але його претензія залишена без реагування. 21.10.2013 ОСОБА_4 звернувся до Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах у м.Харкові із заявою про відкриття виконавчого провадження. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.04.2015 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 гривневий еквівалент процентів за користування позикою та в рахунок задоволення вимог за договором позики щодо сплати процентів, неустойки, 3% річних, а також згідно з виконавчим написом, звернуто стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.07.2016 рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. 04.11.2016 позов про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду. ОСОБА_4 відступив свої право вимоги новому кредитору - ОСОБА_1 , про що повідомив боржника і іпотекодавця. Оскільки ОСОБА_3 належним чином не виконав свої зобов`язання з повернення позики, 22.10.2016 ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса, як державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки. Рішенням суду від 27.03.2019 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 16.07.2019, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18.03.2020, визнано протиправним і скасоване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.10.2016 про реєстрацію права власності на Квартиру за ОСОБА_1 . Наразі власником Квартири значиться ОСОБА_2 . Оскільки кредитор не задовольнив жодних потреб з повернення позичених коштів, ОСОБА_1 вимушений був звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження порушення його прав на отримання грошових коштів переданих боржнику за договором позики. Проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем та третьою особою, є підставою для відмови у задоволені позову.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 набув можливість звернутись тільки після укладення договору з ОСОБА_4 про відступлення права вимоги (цесії). Тобто саме з зазначеного часу у нього виникло право на позов. В іпотечному договорі міститься, умова, що після виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення-кредитор звертається до нотаріуса за вчиненням напису про те, що він звернувся до нотаріуса із заявою, що приймає іпотеку у власність, а нотаріус його засвідчує. На звернення до нотаріуса позовна давність не застосовується. У ОСОБА_4 не було потреби звертатися до суду із позовом, оскільки права кредитора продовжували залишатися захищеними іпотечним обтяженням та не були фактично порушеними у спосіб, який потребував би судового втручання. 22.10.2016 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Тобто право кредитора було захищено, наступні скасування зазначеної реєстрації за рішенням суду не свідчать про недобросовісну поведінку кредитора. Зазначені обставини є підставою для висновку про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності з поважних причин. Проте суд на вказане уваги не звернув, не врахував його добросовісну поведінку, відсутність виконання зобов`язання з боку боржника та те, що внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення він, будучи 75-річним пенсіонером, ветераном праці та особою, яка страждає на хронічні захворювання, не лише не отримав повернення грошових коштів, позичених ОСОБА_3 , але й залишився без задоволення своєї законної вимоги про стягнення та передачу йому предмета іпотеки. Просить стягнути судові витрати у розмірі 5960 грн.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, письмових пояснень до неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23.03. 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстрований у реєстрі за № 1344, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 , як позикодавець, передав у власність ОСОБА_3 , як позичальнику, а позивальник у свою чергу прийняв валютні цінності на суму 32 500,00 дол. США, із кінцевим терміном повернення вказаних коштів не пізніше 23 лютого 2008 року (т.1 а.с. 12).

23.03.2007 ОСОБА_2 , уклала з ОСОБА_4 договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А.., як засіб забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 23.03.2007, відповідно до умов якого, при невиконанні боржником своїх зобов`язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу належить ОСОБА_2 , переходить до іпотекодержателя (т. 1 а.с. 12-13).

22 вересня 2010 року ОСОБА_4 направлено на адреси ОСОБА_3 . І ОСОБА_2 письмові вимоги про усунення порушень, у яких зазначено стислий зміст порушених зобов`язань за договором позики від 23.03.2007, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги ( а.с. 14,18).

27.10.2010 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. вчинено виконавчий напис на договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким запропоновано стягнути з позичальника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг у сумі, еквівалентній 32 500,00 дол. США, які позичальник повинен був повернути не пізніше 23 лютого 2008 року. Крім того, у виконавчому написі зазначено, що цей виконавчий документ набирає чинності з дня його вчинення і відповідно до статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» має бути пред`явлений до виконання протягом трьох років (т. 1 а.с. 22).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 умов договору позики та на підставі виконавчого напису нотаріуса, ОСОБА_4 21 жовтня 2013 року звернувся до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження.

23 жовтня 2013 року головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ відкрито виконавче провадження ВП № 40535020 із виконання виконавчого напису № 3829, виданого 27 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі еквівалентній 32 500,00 дол. США, які позичальник повинен був повернути не пізніше 23 лютого 2008 року. Постановою державного виконавця від 29.12.2017виконавчий напис повернуто стягувачу за п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 1 а.с. 35).

У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 продовжував невиконання взятих на себе за договором позики зобов`язань із повернення позичених коштів, ОСОБА_4 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки, який задоволено рішенням суду від 17 червня 2016 року.Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 23 березня 2007 року за період із 05 лютого 2014 року по 05 квітня 2016 року у вигляді процентів за користування коштами та трьох процентів річних у сумі еквівалентній 13 705,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 341 318,12 грн, а також визначену договором неустойку в розмірі 395 500,00 грн, а всього - 736 818,12 грн.Вказане рішення набрало законної сили 18 серпня 2016 року (т. 1 а.с. 48-50).

16.06.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір про відступлення права вимоги (цесії). За цим договором ОСОБА_4 як первісний кредитор (цедент) передав ОСОБА_1 , а останній як новий кредитор (цесіонарій) одержав право вимоги та став іпотекодержателем за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержавтеля, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань з повернення боргу за Договором позики.

Відповідно до п. 5 Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 07.06.2016 за № 1347, за цим Договором до Нового іпотекодержателя переходять всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Із моменту укладення договору новий іпотекодержатель вважається стороною іпотечного договору, а первісний іпотекодержатель втрачає всі права за іпотечним договором (т 1 а.с. 57).

На виконання пункту 7 вказаного договору , 13 червня 2016 року первісний кредитор ОСОБА_4 направив на адреси ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та про відступлення вимоги за іпотечним договором.Поштове відправлення на адресу ОСОБА_3 повернуто за закінченням терміну зберігання, ОСОБА_2 вручено рекомендоване повідомлення ( т. 1 а.с. 57-58,61-62).

Державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. 24 жовтня 2016 року внесено запис про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності договір задоволення вимог іпотекодержателя від 23 березня 2007 року та договір відступлення права вимоги від 07 червня 2016 року.

У 2018 році ОСОБА_2 пред`явила позов до суду про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського МНО Стрельченко О.В. про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 24.10.2016, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 .Рішенням Жовтневого районного суду м.Хакова від 27.03.2019 у позові ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16.07.2019 рішення суду скасовано та ухвалене нове, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 24 жовтня 2016 року, індексний номер 32007568 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , винесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., номер запису про право власності: 17110098 (т. 1 а.с. 71-76).

Постановою Верховного Суду від 18.03.2020 постанову Харківського апеляційного суду залишено без змін.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Рестру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на кв. АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 . Вказане майно обтяжено іпотекою на підставі договору іпотеки серія та номер 1347, посвідченого 23 березня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., іпотекодавець ОСОБА_2 , іпотекодержатель ОСОБА_1 ( а.с. 84-87).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони у справі 23.03.2007 року уклали договір позики, відповідно до умов яких ОСОБА_4 передав у борг ОСОБА_3 33500,00 доларів США.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом статей525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк.

Статтею 545ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт:

має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист;

у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту;

самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.

Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.

Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.

З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку.

Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263,264 ЦК України.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Зазначене вище свідчить, що вчинення нотаріусом виконавчого напису або визнання його таким, що не підлягає виконанню, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу.

Звернення особи до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку.

Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.

Тлумачення статей 18,256,261,264,267 ЦК України свідчить, що:

початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання;

вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг;

визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності;

визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності;

звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом. Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису (стаття 18 ЦК України) і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20, (провадження № 61-13760 сво 21), Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 760/25132/18.

Саме позивач повинен довести поважність характеру тієї чи іншої причини, а не інші учасники, адже це в його інтересах, щоб суд визнав поважними причини пропуску позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Необхідно розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) і вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається впливу» позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність і всі правила щодо початку її перебігу, зупинення, переривання, наслідків спливу тощо. За змістом частини першої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності пов`язане з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування іпотеки. Переривання позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Тому вчинення позичальником дій, що підтверджують визнання ним боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням (основна) і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки (додаткова) є різними. Застосування до додаткової вимоги наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою закон не передбачає.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 15 листопада 2023 року у справі № 750/1642/22.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц,від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц,від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-цтощо).

У справі, що переглядається, встановлено, що 23 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений договір позики, за яким ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 валютні цінності на суму 32 500,00 дол. США, із кінцевим терміном повернення вказаних коштів не пізніше 23 лютого 2008 року.

В супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України ОСОБА_3 доказів виконання зобов`язання за договором позики суду не надав.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 пред`явив позов до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 процентів за користування позикою , неустойки, трьох відсотків річних за період з 27.10.2010 року по 05.02.2015 року . В рахунок задоволення цих вимог, а також в рахунок вимог згідно виконавчого напису від 27.10.2010 року в сумі 32 500,00 доларів США, просив звернути стягнення на предмет іпотеки - належну відповідачу ОСОБА_2 , із застосуванням процедури продажу згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцю.

Після скасування ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.07.2016 рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.04.2015 та ухвали апеляційного суду Харківської області від 30.03. 2016 року про задоволення позову, повернення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав заяву про залишення позову без розгляду, уклавши договір відступлення права вимоги з ОСОБА_1 . Позовна заява залишена без розгляду ухвалою суду від 04.11.2016.

Зазначене вище свідчить що позивачем доведено порушення його прав Кредитора за договором позики про що йому стало відомо з 23 лютого 2008 року із настанням строку повернення позики за договором. З моменту настання строку виконання основного зобов`язання у кредитора виникло й право на звернення до суду із позовом за захистом своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договором позики, тобто до 23 лютого 2011 року.

Звернувшись до суду із цим позовом у грудні 2024 року позивач пропустив позовну давність більше ніж на десять років.

Посилання апелянта на такі причини пропуску строку звернення до суду як існування виконавчого напису нотаріуса від 22.10.2016 не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду оскільки звернення до нотаріуса за захистом прав, вчинення виконавчого напису, звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, а також подальше визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не можна вважати поважними причинами пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий позасудовий спосіб захисту порушеного права, має усвідомлювати й наслідки такого вибору. Ризики, пов`язані з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та зверненням стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку несе саме особа, яка обрала позасудовий спосіб захисту. У разі пропуску строку позовної давності кредитор не може виправдовуватися тим, що він захищався в позасудовому порядку.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 643/5864/23 (провадження № 61-1066св24).

Таким чином первісний кредитор міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права з часу, коли закінчився строк виконання договору - з 23 лютого 2008 року незалежно від того, чи звертався він після закінчення такого строку до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

Оскільки відповідно до вимог ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, набуття позивачем права вимоги 07.06.2016 не є поважною причиною пропуску строку позовної давності, що сплив 24.02.2011 року.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання причин пропуску позивачем позовної давності поважними.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, адже строк позовної давності ним пропущений без поважних причин, а обрання позасудового способу захисту такою причиною не є та не зупиняє і не перериває строк позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором позики у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук