У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.09.2025 Справа №607/9791/13-ц Провадження №4-с/607/29/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Дуди О.О.

за участю секретаря Багрій І.І.

представника

ОСОБА_1 адвоката Янчишина В.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Посікіри Романа Романовича на бездіяльність державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа кредитна спілка «Християнська злагода» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Посікіра Р.Р. звернувся до суду із вказаною скаргою, у якій просить визнати незаконною бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо скасування арешту з нерухомого майна; зобов`язати Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати обтяження у вигляді арешту (номер запису обтяження 8443140 від 21.01.2015) на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 .

В обґрунтування скарги вказує, що 30.09.2013 рішенням Тернопільського міськрайонного суду у справі №607/9791/13-ц (видрук з ЄДРСР додається) задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , за участю третьої особи Кредитної спілки Християнська злагода про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину; стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану злочином, у сумі 294 523,10 грн шляхом звернення стягнення на майно, здобуте злочинним шляхом, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_6 ; скасовано у реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , а саме запис від 26.02.2008 про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за останнім; визнано за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру. 02.01.2014 рішенням Апеляційного суду Тернопільської області у справі №607/9791/13-ц (видрук з ЄДРСР додається) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30.08.2013 скасовано частково, а саме в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; постановлено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову; у решті рішення залишено без змін. На примусовому виконанні у Тернопільському відділі державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходилося виконавче провадження №46098064 з примусового виконання виконавчого листа №607/9791/13-ц від 02.01.2025 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди, завданої злочином, у сумі 294 523,10 грн шляхом звернення стягнення на майно, здобуте злочинним шляхом, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_6 . У межах ВП №46098064 на все майно боржника ОСОБА_6 , у т.ч. на квартиру АДРЕСА_1 , накладено арешт (номер запису про обтяження 8443140 від 21.01.2015) (ст.1-2 інформаційної довідки, довідка додається). Виконавчий лист у даному виконавчому провадженню повернуто стягувачу, виконавче провадження №46098064 є закінченим (видрук з АСВП додається), однак запис про арешт №8443140 від 21.01.2015 залишається чинним. Станом на дату подання заяви виконавчий лист стягувачем повторно не подавався на виконання. 27.10.2008 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (позичальники) укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського МНО Мартюк Л.О. за реєстраційним №4190 (надалі - договір позики; копія додається, оригінал знаходиться у заявника). Відповідно до п. 1 договору позики, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позичили в рівних частках у ОСОБА_2 157 500,00 доларів США, що еквівалентно 822 150,00 гривень, без нарахування відсотків, строком до двадцять сьомого грудня дві тисячі восьмого року. 27.10.2008 з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за договором позики, між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Л.О. за реєстраційним №4192 (надалі - договір іпотеки; копія додається, оригінал знаходиться у заявника). Відповідно до п.2 договору іпотеки, предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 67,8 кв.м., житловою 40,4 кв.м. (надалі - предмет іпотеки), яка належить іпотекодавцю ОСОБА_6 на праві власності. Відповідно до п.п.8.4., 8.5. договору іпотеки, іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальниками/іпотекодавцями зобов`язань за договором позики і за іпотечним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його та за рахунок вирученої після реалізації предмета іпотеки суми переважно, перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язаних, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки. Іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальниками зобов`язань за договором позики грошей звернути стягнення на предмет іпотеки та за його рахунок задовольнити свою вимогу. 03.01.2025 ОСОБА_2 подав заяву до Другого відділу ДВС Тернопільського МУЮ (копія додається, оригінал знаходиться у заявника), у якій просив скасувати обтяження у вигляді арешту за №8443140 від 21.01.2015 або виключити з-під дії цього арешту квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,8 кв.м., житловою 40,4 кв. м., яка належить ОСОБА_6 на праві власності. 03.03.2025 Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції підготував відповідь на заяву ОСОБА_2 за вих.№24995 (копія додається, оригінал знаходиться у заявника), у якій виконавець не вирішив притання про скасування арешту, додатково вказавши, що оскільки ОСОБА_2 не є стороною виконачого провадження №46098064, то надати запитувану позивачем інформацію неможливо. 02.04.2025 представник ОСОБА_2 , адвокат Посікіра Р.Р., повторно подав заяву до Другого відділу ДВС Тернопільського МУЮ (копія додається, оригінал знаходиться у заявника), у якій просив скасувати обтяження у вигляді арешту за №8443140 від 21.01.2015 або виключити з-під дії цього арешту квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,8 кв.м., житловою 40,4 кв. м., яка належить ОСОБА_6 на праві власності. 30.04.2025 Тернопільський відділ державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції підготував відповідь на заяву представника ОСОБА_2 за вих.№65742 (копія додається, оригінал знаходиться у заявника), у якій виконавець вказав, що у нього немає законних підстав для вилучення обтяження №6443140 від 21.01.2015 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого та рухомого майна. Таким чином, станом на день подання цього позову заборгованість ОСОБА_6 за договором позики не погашена, але при цьому наявність обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно №8443140 від 21.01.2015, накладеного у межах виконавчого провадження №46098064, унеможливить звернення стягнення ОСОБА_2 на предмет іпотеки за договором іпотеки, навіть незважаючи на те, що виконавчий лист у даному виконавчому провадженню повернуто стягувачу, а саме виконавче провадження є закінченим.

Згідно зі статтею 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до умов договору іпотеки від 27.10.2008, сторони домовилися про можливість позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Згідно з п. 6 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор відмовляє у державній реєстрації обтяжень нерухомого майна, якщо: «… 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, крім випадків, визначених цим Законом…». Відповідно до п. 7 частини 4 статті 24 цього Закону таке обтяження у вигляді арешту не перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки шляхом державної реєстрації права власності лише фінансовим установам. Таким чином, існуючий арешт №8443140 від 21.01.2015 порушує переважне право ОСОБА_2 як іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки.

У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 815/7269/15 (адміністративне провадження № К/9901/12587/18) зроблено висновок про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Крім того, наслідки завершення виконавчого провадження, зокрема, у разі повернення виконавчого документа стягувачу встановлені пунктом 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, яким передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). З наведеної норми встановлено, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець повинен, зокрема, зазначити наслідки завершення відповідного виконавчого провадження, яким у цьому випадку є зняття арешту з майна і коштів позивача, а тому твердження скаржника, що при поверненні виконавчого документа стягувачу арешти, накладені на майно боржника, не знімаються, є безпідставними. Відтак як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 137/2080/18 зроблено висновок щодо права іпотекодержателя на звернення до суду з вимогою про зняття арешту з предмета іпотеки, який має декілька різних обтяжень. Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про наявність правових підстав для зняття арешту з нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, оскільки іпотекодержатель має переважне право перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. У постанові Касаційного цивільного суду від 29.11.2023 у справі № 453/1733/21 зроблено такі висновки: 43. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. 44. Згідно із частиною сьомою статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». 45. Верховний Суд у постановах від 30.06.2021 у справі № 337/800/19, від 14.12.2022 у справі № 362/2317/21 дійшов висновку, що у разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. 46. У постанові від 31.05.2023 у справі № 296/314/19 Верховний Суд дійшов висновку, згідно з яким позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений як власником так і особою, яка має передбачене законом речове право на чуже майно. 51. Наявність відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про обтяження (арешти) іпотечного майна порушує пріоритетне право позивача на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», «висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права».

Отже, наведені норми права вказують на право іпотекодержателя ОСОБА_2 як особи, яка має передбачене законом речове право (іпотеку) на квартиру АДРЕСА_1 , звертатись до суду з вимогою про скасування арешту нерухомого майна-предмета іпотеки. Окрім того, відповідно до практики Верховного Суду, наявність відомостей у ДРРП про обтяження у вигляді арешту іпотечного майна порушує пріоритетне право ОСОБА_2 на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки, тим більше враховуючи те, що виконавчий лист у виконавчому провадженню №46098064 повернуто стягувачу, а саме виконавче провадження №46098064 є закінченим.

Згідно з положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виходячи зі змісту пунктів 2, 10 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин), виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (далі «Інструкція №512/5»), у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). Відповідно до ч. 1,2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі №817/928/17, викладеного у постанові від 27.03.2020, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Крім того, у зв`язку з вищевикладеним звертаємо увагу на правовий висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11: Втім наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, провадження № 61-12406св21 (ЄДРСРУ № 108296856), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21, ЄДРСРУ № 108653799). Тому, вважають незаконною бездіяльність державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття обтяження у вигляді арешту нерухомого майна що порушує порушує пріоритетне право ОСОБА_2 на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.

Заявник згідно з письмовою заявою, скаргу підтримав просить розглядати справу за його відсутності.

Представник ОСОБА_1 адвокат Янчишин В.Й. у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив та у письмових поясненнях вказав, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика палата Верховного Суду вже виснувала щодо положень, за якими питання про звільнення майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства: Спори, пов`язані з належністю, на які накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України в редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та разом із сторінкою відповідного спору є фізична особа, крім порушення, коли розглядаються такі справи, відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України в наведеній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке викладено арешт, належать їм, а не боржники, можуть звертатися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про прийняття з ним арешту (див. постанови від 22 серпня 2018 року у справі N 658/715/16-ц (пункт 24), від 13 березня 2019 року у справі N 815/615/16-ц (пункт 28), від 22 квітня 2019 року у справі N 661/624/16-ц). Велика Палата Верховного Суду вже сформулювала певні висновки у спорах, що стосуються звільнення майна з-під арешту, а саме: оскарження дій і рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не приведено до захисту належного права позивача, після закінчення якого судом таких дій чи рішення протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, встановлених статтею 60 Закону N 606-ХІV (розділ постанови від 12 лютого 2020 року у справі). N 813/1341/15). Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належать їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з ним арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої заявлено арешт на майно у виконавчих провадженнях, після задоволення такого позову може бути включено на права та законні інтереси сторінку спільних правовідносин щодо такого майна (див. постанови від 26 листопада 2019 року у справі N 905/386/18 (пункти). 39, 62)). Постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року, справа №554/8004/16-ц. На практиці постає питання, коли до суду треба звертатися з позовом про зняття арешту, а коли - зі скаргою на дії державного чи приватного виконавця. Це питання розглянуто в постанові КЦС ВС від 29 червня 2023 року у справі № 208/9810/21. Висновок ВС зводиться до того, що коли питання про скасування арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження, порушує сторона провадження, то застосовуються положення розд. VII ЦПК України, який передбачає звернення до суду зі скаргою на дії виконавця. Якщо ж особа, яка не погоджується з накладеним арештом, не є стороною виконавчого провадження, але такими діями порушується її право власності, вона звертається до суду з позовом, в якому передусім ставить питання про підтвердження її права власності на арештоване майно, а потім - про зняття арешту. Така правова позиція міститься і в постанові КЦС ВС від 18 травня 2022 року у справі № 642/4263/21.Оскільки ОСОБА_2 не є стороною виконавчого провадження, враховуючи практику Великої Палати Верховного суду від 05 травня 2020 року, справа №554/8004/16-ц, ОСОБА_8 позбавлений можливості подавати скаргу на бездіяльність державного виконавця в порядку розділу VII ЦПК України, тому просить у задоволені скарги ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця відмовити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду скарги, що відповідно до ст.450 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Дослідивши скаргу, проаналізувавши її у сукупності з вивченими матеріалами справи, дослідивши зібрані в ній докази, суд приходить до наступного висновку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.08.2013 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа кредитна спілка «Християнська злагода» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану злочином в сумі 294523,10грн. шляхом звернення стягнення на майно, здобуте злочинним шляхом, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_6 . Скасовано у реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , а саме запис від 26.02.2008 року про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір у розмірі 2945,23грн.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 02.01.2014 року, задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 серпня 2013 року скасовано частково, а саме в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Постановити в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. У решті рішення залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23.01.2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1472,62грн.

Постановою головного державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції від 20.01.2015 року (ВП №46098064) відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №607/9791/13-ц, виданого Тернопільським міськрайонним судом 18.03.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоду, завданої злочином в сумі 294523,10грн. шляхом звернення стягнення на майно, здобуте злочинним шляхом, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_6 .

Таким чином, боржником у виконавчому провадженні з виконання вказаного виконавчого листа є ОСОБА_6 , а стягувачем - ОСОБА_3 .

Постановою головного державного виконавця Другого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції від 20.01.2015 року (ВП №46098064), накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою головного державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 29.09.2017 року (ВП №46098064), накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 виконавчий документ повернуто стягувачу.

Відповідно до ч.1 ст.447-1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як вбачається із постанови Велика Палата Верховного Суду від 05.05.2020 року у справі № 554/8004/16-ц (провадження № 14-431цс19), Велика Палата Верховного Суду уже формулювала певні висновки у спорах, що стосувалися звільнення майна з-під арешту, а саме : Оскарження дій і рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 60 Закону № 606-ХІV (див. постанову від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15). Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див. постанову від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (пункти 39, 62)).

Також у постанові Верховного Суду від 29.06.2023 року у справі №208/9810/21 (провадження №61-2303св23), зазначено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)).

Відтак, враховуючи вищевикладене та те, що заявник не є стороною виконавчого провадження, у межах якого накладено арешт на майно, і вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, підстави для задоволення скарги на бездіяльність державного виконавця відсутні, тому у задоволенні скарги слід відмовити.

При цьому, заявник не позбавлений права звернутись до суду із відповідним позовом у порядку цивільного судочинства.

На підставі наведеного та керуючись ст.59 Закону України "Про виконавче провадження", ст. ст. 260, 261, 353-355, 442, 447-1, 450, 451 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні скарги представника ОСОБА_2 адвоката Посікіри Романа Романовича на бездіяльність державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа кредитна спілка «Християнська злагода» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня проголошення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

Головуючий суддя О. О. Дуда