Справа № 496/1499/25
Провадження 2/465/2691/25
РІШЕННЯ

Іменем України

23.10.2025 м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі головуючої судді Кушнір Б.Б., з участю секретаря Арбуза Р.В., представника позивача Чижова В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», з участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

Представник ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач) адвокат Чижов В.А. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі-ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», відповідач) про визнання недійсним кредитного договору, в якому просить суд визнати недійним кредитний договір №3673113 від 08.11.2021, укладений між позивачем та ТОВ «Мілоан»та стягнути з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на корить позивача понесенні у справі витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у провадженні суддіСаратського районного суду Одеської області Бучацької А.І. перебуває цивільна справа за позовом ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3673113 від 08.11.2021 в сумі 39520 грн., укладеного позивачем з ТОВ «Мілоан». Однак позивач позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що відносно неї невстановлені особи вчинили шахрайські дії, а саме шляхом неправомірних дій від її імені було оформлено вищевказаний спірний кредитний договір. За заявою позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000147 внесені відомості за фактом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 190 КК України. Зазначає, що як вбачається із начебто укладеного кредитного договору № 3673113 від 08.11.2021 року, анкети-заявки, зазначено особу позичальника ОСОБА_3 , освіта незакінчена вища, а насправді базова середня, місце роботи вказано «Омега Брокерс», однак, вона ніколи там не працювала, навіть не чула про таке підприємство, та взагалі, на той період знаходилася в декретній відпустці. Також те, що вказане місце її проживання: АДРЕСА_1 , однак вона за даною адресою ніколи не проживала. Ніяких смс-повідомлень з одноразовим ідентифікатором не отримувала, тим паче ніяких коштів на банківську карту. Тому дана інформація не відповідає дійсності і не свідчить про проходження позичальником повної ідентифікації, що унеможливлює підтвердження проведення операції по замовленню оспорюваного кредитного договору. За таких обставин вважає, що кредитний договір та додатки до нього не містять доказів, що саме позивач будь-яким способом застосувала ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання позивачем цього одноразового ідентифікатора, а також відсутні докази реєстрації позивачки у інформаційно-телекомунікаційний системі відповідачів та відсутні докази отримання саме позивачем коштів згідно з оспорюваним кредитним договором, що відповідно до статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійним. У зв`язку з чим, вважає достатньо правових підстав для судового захисту прав та інтересів позивача, а тому просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 30.04.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22.05.2025 клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

Ухвалою суду від 26.05.2025 клопотання представника позивача про витребування доказів частково задоволено. Клопотання представника позивача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача задоволено. Відкладено підготовче засідання у справі, про що повідомлено учасників справи.

Ухвалою суду від 28.05.2025 клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

28.05.2025 представник відповідача з використання сервісу «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти заявлених позовних вимог та вважає їх безпідставними. Вказує, що витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження не підтверджує шахрайських дій по цій справі, оскільки це не рішення суду, що може підтвердити чи спростувати твердження позивача у даній справі. Підписання позивачем договору про надання кредиту свідчить про ознайомлення з правилами надання коштів у позику та вимогами ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відтак позивач був у повній мірі поінформований про умови надання кредиту відповідно до вимог чинного законодавства, що не заперечується і позивачем. Також всі документи знаходяться в особистому кабінеті позичальника з якими вона була ознайомлена на момент укладення договору, погодилась з усіма додатками та невід`ємними частинами Договору в цілому та підтвердила, що: "він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов Кредитного договору та правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору". Позивач та ТзОВ «Мілоан» вчинили дії, визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивач підписав Кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. У зв`язку з чим, просить у позові відмовити в повному обсязі та розгляд справи проводити без участі представника позивача.

09.06.2025 представник позивача з використання сервісу «Електронний суд» подав відповідь на відзив, в якому зазначає, що представник відповідача в своєму відзиві намагається ввести в оману суд незрозумілими, а також безпідставними твердженнями. Вказує, що відповідачем не надано доказів, які підтверджують факту того, що сума позики або фінансового кредиту була зарахована на поточний рахунок ОСОБА_1 та що останній прямо або опосередковано було передано на виконання договору суму коштів у розмірі 8000 грн. Також, в позовній заяві та додатках до неї за позовом ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відсутні докази того, що саме ОСОБА_1 було застосовано будь-яким способом ідентифікатор (CMC повідомлення із кодом), зокрема, відсутні докази отримання нею. будь-яким чином цього одноразового ідентифікатора та відсутні докази реєстрації її у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. Таким чином, стверджує, що договір позики за допомогою електронного підпису ОСОБА_1 не підписувала.Вважає, що грошові кошти за оспорюваним кредитним договором перераховані на банківську картку (інформація про яку витребовується судом) - ОСОБА_1 не належить. Рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_1 (інформація про які витребовується судом) в АТ «Акцент-Банк» за нашим переконанням відсутні, а з метою захисту своїх інтересів ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів, тому переконані, що оспорюваний договір не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» та наявні підстави для визнання його недійсним. Просить визнати недійсним кредитний договір № 3673113 від 08.11.2021, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан», та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені у справі судові витрати.

Ухвалою суду від 21.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та до відповіді на відзив. Просить позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, втім представник відповідача з використання сервісу «Електронний суд» подав заяву, згідно якої просив розглядати справу без участі представника відповідача та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Третя особа повторно у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи.

За таких обставин суд протокольною ухвалою вирішив справу слухати за відсутності відповідача та третьої особи на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що у провадженні Саратського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа №513/779/24 за позовом ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3673113 від 08.11.2021 в сумі 39 520 гривень, а також про стягнення з ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн. на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним кредитного договору, посилаюсь на те, що цей договір не підписував, умови їх не погоджував, та такий вчинений шляхом шахрайських дій.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц (провадження № 61-20329св19) зроблено висновок, що «правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність».

Тобто, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц про те, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі №577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі №369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не завбачала правових підстав.

Водночас, суд вважає, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення у справі №513/779/24 про стягнення заборгованості за таким кредитним договором, яка розглядається Саратським районним судом Одеської області

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Разом з тим у випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «…як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Застосування будь-якого способу захисту порушеного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом обраного позивачем способу захисту порушеного права повинне реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається. При цьому обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правовідносин та правопорушення; цілям судочинства і застосування обраного способу захисту та не повинен суперечити принципу верховенства права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19).

Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на наведене, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку щодо необхідності у позові відмовити у повному обсязі у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

При цьому необхідно зауважити, що звернення позивача, до суду з даним позовом зумовлене не наміром захисту свого цивільного права або інтересу, а спрямоване на встановлення обставин, юридичних фактів, з наміром їх подальшого використання в якості доказу в іншій судовій справі.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 223, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», з участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан», про визнання недійсним кредитного договору, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Львівської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», Код , місцезнаходження: м.Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд.1, корпус 28.

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан», Код , місцезнаходження: м. Київ, вул. Багговутівська, 17-21.

Дата складення повного судового рішення 23.10.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.