ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про розірвання договору банківського рахунку, захист прав споживача фінансових послуг та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив:

розірвати Договір банківського рахунку за банківською карткою номер НОМЕР_1 , строк дії 11/2025;

стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача грошові кошти за банківською карткою НОМЕР_1 , строк дії 11/2025, в сумі 159 422,00 грн.;

стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача пеню згідно статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», в сумі 157 827,78 грн.;

стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 150 000,00 грн.

Позов обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк», де йому було відкрито картковий рахунок, за яким було випущено банківську картку номер НОМЕР_1 , строк дії 11/2025.

Водночас, 09 липня 2024 року в мобільному додатку АТ КБ «ПриватБанк» позивачу надійшло повідомлення, що до банку надійшла скарга по платежу, який було зараховано на його картку. В даному повідомленні банку не було зазначено від кого надійшла скарга по платежу та за яких підстав. Вказує, що 09 липня 2024 року відповідачем було заблоковано можливість користування карткою та коштами, належними позивачу.

В мобільному додатку АТ КБ «ПриватБанк» позивач подав заяву на закриття рахунку, однак йому було відмовлено у закритті рахунку, оскільки картку заблоковано, а закриття картки не можливо.

Станом на 09 липня 2024 року на рахунку позивача перебували грошові кошти в сумі 159 422,00 грн.

В подальшому, 12 липня 2024 року позивач звернувся до відділення банку, в якому він відкрив рахунок, за отриманням виписки по рахунку та інформації щодо руху грошових коштів. Однак, співробітниця банку повідомила, що профайл позивача було видалено банком та жодної інформації по позивачу у них немає.

07 серпня 2024 року ним було направлено на адресу АТ КБ «ПриватБанк» скаргу з вимогою повернути кошти із зазначенням реквізитів, за якими позивач вимагав від відповідача здійснити перерахування грошових коштів. Дана скарга залишилась без виконання.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» з 09 липня 2024 року заблокувало позивачу доступ до мобільного додатку та рахунку, управління яким здійснюється за такими додатками, внаслідок чого позивач повністю втратив можливість контролювати та керувати поточним рахунком, а також розпоряджатися власними коштами. Оскільки відповідач вимогу позивача не виконав, грошові кошти в сумі 159 422,00 грн. позивачу не повернув, на рахунок позивача у іншому банку не перерахував, то позивач має право на стягнення з відповідача 3% за кожен день неповернення та неперерахування належних позивачу грошових коштів за період з 15 серпня 2024 року по 17 вересня 2024 року включно, що становить 157 827,78 грн.

Крім того, позивач є багатодітним батьком, на утриманні позивача перебувають троє малолітніх дітей, з огляду на неправомірні обмеження банку в розпорядженні позивачем значною сумою грошових коштів призвели до неймовірних ускладнень в нормальному забезпеченні життєдіяльності родини, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн.

26 листопада 2024 року через підсистему «Електронний суд» представником відповідача було подано пояснення на позовну заяву, в яких сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що 09 липня 2024 року, позивач користуючись рахунком, відкритим йому як фізичній особі-підприємцю, здійснив продаж USDT- криптовалютних активів, створених на основі блокчейна Bitcoin за допомогою протоколу OmniLayer на загальну суму 92,59 USDT. На адресу Банку надійшла скарга ОСОБА_2 про шахрайство, в якій було зазначено, що одержувач ОСОБА_1 відмовився повертати кошти по платежу. Вказує, що у зв`язку з надходженням скарги представниками банку було заблоковано рахунки позивача та на звернення позивача, направив останньому відповідь від 22 серпня 2024 року №20.1.0.0.0/7-240812/41734, в якій було зазначено про припинення обслуговування картки позивача, правовою підставою для припинення обслуговування є п. 1.1.10.5.2 Умов і правил надання банківських послуг. Крім того, позивачу додатково було надіслано відповідь від 18 жовтня 2024 року №20.1.0.0.0/7-240920/13221, в якій йшлося про розгляд його звернення від 10 вересня 2024 року. Враховуючи наведені положення законодавства, а також Умови та правила, АТ КБ «Приватбанк» під час аналізу діяльності позивача на підставі наявних документів та відомостей встановив позивачу неприйнятно високий ризик, у зв`язку із чим прийняв рішення про блокування рахунків. Вказує, що приписи Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», як норми спеціального закону, та погоджені сторонами умови договору банківського обслуговування прямо наділяють Банк правом та навіть обов`язком відмовитися від ділових відносин з клієнтом з неприйнятно високим ризиком та розірвати договір, а тому позивачем не доведено порушення його прав, інтересів з боку АТ КБ «Приватбанк».

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 24 червня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Підтримавши доводи позовної заяви, посилався на те, що районний суд при ухваленні оскаржуваного рішення вийшов за межі своїх повноважень, розглянув та обґрунтував правовідносини, які позивач не просив розглядати, а позовні вимоги позивача не розглянув взагалі.

Ані предметом претензій до відповідача, ані підставою позову, ані предметом позову в позовних вимогах не було посилання чи неправильне застосування відповідачем норм Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Суд першої інстанції фактично повністю необґрунтовано та помилково сам визначив предметом спору ті правовідносини, до яких позивач не звертався.

Зокрема, предметом спору та підставою позовних вимог є повернення власних коштів позивача, які неправомірно утримуються банком - відповідачем.

Позивач не ставив питання про з`ясування правомірності дій банку щодо віднесення будь-яких клієнтів банку чи його позивача до ризикових, оскільки для вирішення питання про повернення коштів позивачу на його вимогу це не має жодного значення.

Позивач послався на те, що відправив до банку вимогу про повернення коштів із зазначенням всіх реквізитів, але банк кошти не повернув, про що позивач і просить суд - повернути його власні кошти.

Водночас, відповідач не заперечив, та суд першої інстанції в рішенні не спростував, що відповідач вимогу позивача не виконав, грошові кошти в сумі 159 422,00 грн позивачу не повернув, на рахунок позивача не перерахував.

У зв`язку з цим позивач має право на стягнення з відповідача пені в розмірі 3% за кожен день неповернення та неперерахування належних позивачу грошових коштів в сумі 159 422,00 грн за період з 15 серпня 2024 року по 17 вересня 2024 року включно, що складає 157 827,78 грн.

До того ж, позивач є багатодітним батьком, на утриманні якого перебуває троє малолітніх дітей, з огляду на що неправомірні дії банку з неповернення позивачу значної суми грошових коштів протягом вже одного року призвели до великих ускладнень в нормальному забезпеченні життєдіяльності родини та трьох дітей і цим заподіяно моральну шкоду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про розірвання договору банківського рахунку, захист прав споживача фінансових послуг та стягнення грошових коштів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

14 жовтня 2025 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Яндульський Д.В. подав пояснення на апеляційну скаргу, у яких заперечив проти доводів апелянта, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судове засідання представник АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку. 14 жовтня 2025 року Яндульський Д.В. в інтересах банку подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у судових засіданнях з розгляду інших судових справи у інших судах, а також неможливістю вчасно прибути у судове засідання інших представників банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання причини неявки представника АТ КБ «ПриватБанку» - Яндульського Д.В. в судове засідання такою, що є неповажною. Зокрема, представником не наведено обставин неможливості приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, а також не надано доказів на підтвердження відсутності у банку інших, окрім Яндульського Д.В. , працівників, які за своїми службовими/ посадовими обов`язками можуть представляти його інтереси у судах. Таким чином, з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасника справи, з урахуванням висновків Верховного Суду викладених у постанові від 24 жовтня 2024 року у справі №752/8103/13-ц, категорії справи, та строку її розгляду, колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк».

09 липня 2024 року позивачем в мобільному додатку АТ КБ «ПриватБанк» було виявлено, що відкритий у Банку рахунок заблоковано, жодних дій із керування власними коштами на цих рахунках позивач здійснити не міг. Позивач стверджує, що його не було попереджено про блокування або загрозу блокування рахунків та/або не було надіслано від Банку жодного запиту щодо надання додаткової інформації чи документів.

У зв`язку з вищенаведеним позивач 12 липня 2024 року звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» за отриманням виписки по рахунку щодо руху грошових коштів.

Однак, позивачу було повідомлено співробітником АТ КБ «ПриватБанк» про те, що його профайл було видалено банком та жодної інформації по клієнту ОСОБА_1 у них немає.

07 серпня 2024 року позивачем було направлено на адресу АТ КБ «Приватбанк» скаргу-вимогу про повернення коштів із зазначенням реквізитів, за якими позивач вимагав від АТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахування власних грошових коштів на рахунок у іншій банківській установі.

Так, листом від 22 серпня 2024 року №20.1.0.0.0/7-240812/41734АТ КБ «ПриватБанк» повідомив позивача, що правовою підставою для припинення обслуговування є п. 1.1..10.5.2 Умов і правил надання банківських послуг.

Суд першої інстанції вважав, що позивач стверджує, що відповідач не надав жодних письмових доказів на підтвердження підставності встановлення неприйнятно високого ризику позивачу, тому передбачувані посилання Банку на наявність підстав для припинення правовідносин сторін у зв`язку із встановленням клієнту неприйнятно високого ризику вказує на невідповідність такого одностороннього правочину положенням ст. 203 ЦК України, а отже в силу приписів ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

В той же час, працівниками АТ КБ «ПриватБанк», було встановлено, що 09 липня 2024 року, позивач користуючись рахунком, відкритим йому як фізичній особі-підприємцю, здійснив продаж USDT- криптовалютних активів, створених на основі блокчейна Bitcoin за допомогою протоколу OmniLayer на загальну суму 92,59 USDT.

На адресу Банку надійшла скарга ОСОБА_2 про шахрайство, в якій було зазначено, що одержувач ОСОБА_1 відмовився повертати кошти по платежу, так як остання віддала за них USDT (здійснила продаж крипти третій особі). Клієнта додано до списку повного обмеження в обслуговуванні 1.41-240710ЕС25156414НY1B.

За результатами поглибленої перевірки було встановлено, що позивачу було встановлено статус 1.41 (Підозра в шахрайстві). Крім того, банк користувався Типологічним дослідженням «ВІДМИВАННЯ ДОХОДІВ ВІД ПОДАТКОВИХ ЗЛОЧИНІВ» затвердженого Наказом Державної служби фінансового моніторингу України приклад 5.10.. У зв`язку з чим згідно документу Про сертифікацію обмежень по картах і клієнтах (0,45 та 1.41) doc=7763136&year=2022: Список обмежень 1.41, Банк спочатку блокує обслуговування клієнта, а через 60 діб впроваджується процедура розірвання ділових відношень по критеріям списку обмежень 1.40 фінансового моніторингу.

У зв`язку з чим, представниками банку було заблоковано рахунки ОСОБА_1 ..

Відтак, представник відповідача вказує, що так як діяльність позивача несла (як було встановлено) реальну або потенційну небезпеку використання з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, щодо відповідної особи було прийнято Банком рішення про встановлення неприйнятно високого ризику та про відмову від підтримання ділових відносин шляхом розірвання ділових відносин і закриття рахунків на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд вважав, що позивачем не доведено неправомірності дій відповідача, порушення ним законних прав та охоронюваних інтересів позивача та норм чинного законодавства. При цьому, суд виходив з того, що позивач посилається лише на неправомірні дії відповідача щодо припинення ділових відносин, однак будь-яких доказів, що позивача було неправомірно віднесено до категорії ризикових, не надано. Посилання позивача на порушення норм ЦК України є безпідставними з огляду на те, що відповідач є суб`єктом первинного фінансового моніторингу, та враховуючи приписи статей 10, 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», та статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як спеціальних законів, що прямо наділяють Банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо позовних вимог про розірвання договору банківського рахунку

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта і встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Положенням частин першої, третьої статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює професійну діяльність на ринках капіталу на підставі ліцензії, що видається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку.

До банківських послуг, зокрема, належить відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах.

Частинами 1 та 3 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 1075 ЦК України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка:

1) якщо сума грошових коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, залишилася меншою від мінімального розміру, передбаченого банківськими правилами або договором, якщо така сума не буде відновлена протягом місяця від дня попередження банком про це;

2) у разі відсутності операцій за цим рахунком протягом року, якщо інше не встановлено договором;

3) у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення;

4) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою чи в порядку, встановленому законом, перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Відповідно до ч. 4 ст. 1075 ЦК України Банк може відмовитися від договору банківського рахунка та закрити рахунок клієнта у разі, зокрема, наявності підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Залишок грошових коштів на рахунку клієнта повертається клієнту.

Приписи Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», як норми спеціального закону, наділяють Банк правом відмовитися від ділових відносин з клієнтом з неприйнятно високим ризиком та розірвати договір, що також кореспондується і з положеннями ст. 651, 1075 ЦК України.

Банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку і закрити рахунок клієнта у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки.

У своїх поясненнях Банк повідомив суду, що на підставі вказаних положень Закону, Умов та правил АТ КБ «ПриватБанк», під час аналізу діяльності позивача на підставі наявних документів та відомостей Банк встановив позивачу неприйнятно високий ризик, у зв`язку з чим прийняв рішення про блокування рахунків. В подальшому, листом від 13 грудня 2024 року за вих. №20.1.0.0.0/7-241213/112 Банк повідомив ОСОБА_1 про прийняте 12 грудня 2024 року рішення про відмову від підтримання ділових відносин/ відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/ розірвання договору і закриття рахунку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині суд першої інстанції безпідставно послався на те, що позивач оскаржує неправомірні дії відповідача щодо припинення ділових відносин, адже позивач не оскаржує рішення банку про відмову від підтримання з ним ділових відносин і такі позовні вимоги відсутні.

Проте, оскільки Договір банківського рахунку як на час ухвалення оскаржуваного рішення так і цієї постанови між сторонами розірвано, вимоги ОСОБА_1 про розірвання Договору банківського рахунку за банківською карткою номер НОМЕР_1 , строк дії 11/2025, не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення грошових коштів

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено статтею 387 ЦК України.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Відповідно до практики ЄСПЛ поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві. Так само, як і матеріальні речі, деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можна розглядати як «право власності» і, таким чином, як «майно» для цілей цього положення. Поняття «майно» не обмежується «існуючим майном» і може також охоплювати активи, у тому числі вимоги, щодо яких заявник може стверджувати про наявність у нього принаймні «законних сподівань» стосовно отримання можливості ефективного користування правом власності. «Сподівання» є «законним», якщо воно ґрунтується або на положенні законодавства, або на нормативно-правовому акті, який стосується відповідного майнового інтересу. У кожній справі питання, яке необхідно розглядати, полягає у тому, чи надали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на отримання майнового права, захищеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три правила: перше правило, викладене в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге правило, яке міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення майна й підпорядковує його умовам; третє правило, зазначене в другому абзаці, визначає, що держави мають право, серед іншого, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів. Ці три правила, однак, не є «чіткими» в розумінні того, що вони не є пов`язаними між собою. Друге та третє правила стосуються конкретно визначених випадків втручання у право мирного володіння майном, і тому їх слід тлумачити з огляду на загальний принцип, викладений у першому правилі.

Щоб бути сумісним зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, захід має відповідати трьом умовам: бути законним, переслідувати законну мету та забезпечувати справедливий баланс між загальними суспільними інтересами та основоположними правами особи.

Отже, згідно з Конвенцією, практикою ЄСПЛ, а також Конституцією України та юридичними позиціями Конституційного Суду України, право власності не є абсолютним і може зазнавати обмежень. Однак будь-яке втручання у право власності має ґрунтуватися на законі, мати правомірну мету та бути домірним.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині, не встановив чи є позбавлення позивача його коштів пропорційним втручанням у право власності за встановлених у цій справі обставин та чи дотримано справедливий баланс між суспільним інтересом та правами позивача.

Доводи сторони відповідача, а також висновок суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні в цілому, ґрунтуються на твердженні про реалізацію банком свого права на припинення договірних відносин з позивачем на підставі Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», що є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

Однак, положення вказаного Закону та п. 2 ч. 4 ст. 1075 ЦК України зобов`язує банк у випадку відмови від договору банківського рахунка та закриття рахунку клієнта у разі наявності підстав, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» - повернути клієнту залишок грошових коштів, що перебувають на рахунку клієнта.

За обставинами цієї справи, на час блокування рахунку позивача та припинення банком з ним ділових відносин, на рахунку за банківською карткою НОМЕР_1 перебувало 159 422,00 грн власних коштів позивача. Наведені обставини відповідачем не спростовано.

07 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до банку з листом, у якому просив перерахувати усі наявні на цій картці грошові кошти за вказаними у заяві реквізитами до іншої банківської установи.

У свою чергу Банк, будучи обізнаним про наявність такої заяви позивача, що підтверджується листами від 12 серпня 2024 року та від 20 вересня 2024 року, приймаючи 12 грудня 2024 року рішення про відмову від підтримання ділових відносин та фінансового обслуговування з позивачем шляхом розірвання ділових відносин/ розірвання договору, на вказані ОСОБА_1 реквізити грошові кошти не перерахував. Протягом усього часу розгляду справи судом першої інстанції вимоги п. 2 ч. 4 ст. 1075 ЦК України та Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» не виконав, що суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав правової оцінки доводам ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог.

Як встановлено вище, позивач у цій справі дії банку щодо розірвання договору та закриття рахунку не оскаржує, навпаки, з метою повернення власних грошових коштів просив у судовому порядку розірвати договір між сторонами, тому колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог у цій частині та стягнення з банку на користь позивача коштів, що знаходилися на його картковому рахунку у сумі 159 422,00 грн, розмір яких банком не оспорюється та, враховуючи положення частини першої статті 13 ЦПК України, є предметом спору у цій справі.

Щодо позовних вимог про стягнення пені

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

За положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.

При цьому, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі №359/8114/17 зазначив, що цілком законним є стягнення з Банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів, оскільки відмова Банку своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання Банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, установлено, що ОСОБА_1 у розумінні частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживачем банківських послуг, а відповідач їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг в частині несвоєчасного повернення грошових коштів.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на його користь пені за правилами Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з безпідставним невиконанням розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум (перерахування до іншого банку) за період визначений позивачем з 15 серпня 2024 року (12 серпня 2024 року розпорядження про перерахування коштів) по 17 вересня 2024 року (18 вересня 2024 року подано позов) у розмірі 157 827,78 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди

Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також частиною третьою статті 386 ЦК України (у тому числі прав на інші права, зокрема права вимоги до банку про повернення вкладу).

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.

Пункт 5 частини першої статті 4 Закону про захист прав споживачів передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону про захист прав споживачів термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом частини другої статті 22 Закону про захист прав споживачів при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, незважаючи на умови укладеного договору, є недоліком продукції (неналежним наданням фінансової послуги) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої вкладникові таким неналежним наданням фінансової послуги.

Закон про захист прав споживачів не містить застережень про те, що моральна шкода споживачу відшкодовується лише у разі завдання шкоди його життю чи здоров`ю.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

З урахуванням обставин, які наведені стороною позивача в частині заявлених вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає правомірними вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди, проте, виходячи з характеру правопорушення та глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини відповідача, який завдав позивачу моральної шкоди, позов в цій частині належить задовольнити частково, адже грошове відшкодування моральної шкоди не має призводити до збагачення сторони, а права позивача на повернення грошових коштів судом поновлено та відшкодовано пеню у майже 100-відсотковому розмірі неповернутих коштів. У зв`язку з цим колегія суддів вважає достатнім та співмірним стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неповне з`ясування судом обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права до спірних правовідносин, частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково (70,04%), а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 272,50 грн.

Керуючись ст. ст. 375, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про розірвання договору банківського рахунку, захист прав споживача фінансових послуг та стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошові кошти в сумі 159 422,00 грн та пеню у сумі 157 827,78 грн, а всього 317 249, 78 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) в дохід держави судовий збір у розмірі 3 272 (три тисячі двісті сімдесят дві гривні) 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова