Справа № 199/289/24
(2/199/212/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

23.10.2025

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Євсюкова П.А.,

у відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 18 лютого 2021 р. між АТ «Комерційний Банк «Глобус» та відповідачем укладений договір про надання споживчого кредиту АТ «КБ «Глобус» для фізичних осіб шляхом подачі заяви-анкети на приєднання до вказаного договору. В заяві-анкеті позичальником зазначено власні персональні дані та погоджено умови кредитування та графік платежів, а саме: сума кредиту 38 581,00 грн., строк кредитування 24 місяців з 18.02.2021 по 18.02.2023, пільговий період 9 місяців з 18.02.2021 по 18.11.2021, місячна комісія за управління кредитом 3,00%, розмір процентної ставки 0,00010% річних, схема повернення кредиту ануїтет, реальна процентна ставка 48.48901% річних. Підписанням заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що на момент укладення договору клієнт ознайомився з повним текстом договору (у тому числі тарифами), повністю зрозумів його зміст та погоджується із усіма умовами договору та тарифами, що є чинними на дату укладення цього договору. Відповідно до графіку платежів позичальник зобов`язується у період з моменту отримання кредиту до 1 числа кожного місяця вказано у графіку платежів сплачувати суму платежу в розмірі 2 330,94 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем виникла заборгованість за кредитом в розмірі станом на 01 вересня 2023 р. 55942,45 грн., з яких: 38 581,00 грн. прострочена заборгованість по кредиту.

Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 55 942,45 грн., з яких: 38 581,00 грн. прострочена заборгованість по кредиту; 17 361,45 грн. прострочена заборгованість за управління кредитом, а також просив суд вирішити питання про розпіодл судових витрат, стягнув 2684,00 грн. судового збору та 6000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В окремо наданій суду заяві представник позивача просив суд про розгляд справи у його відсутності.

На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, встановлено, що 18 лютого 2021 р. між АТ «Комерційний Банк «Глобус» та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту АТ «КБ «Глобус» для фізичних осіб шляхом подачі заяви-анкети на приєднання до вказаного договору.

У заяві-анкеті позичальником зазначено власні персональні дані та погоджено умови кредитування та графік платежів, а саме: сума кредиту 38 581,00 грн., строк кредитування 24 місяців з 18.02.2021 по 18.02.2023, пільговий період 9 місяців з 18.02.2021 по 18.11.2021 року, місячна комісія за управління кредитом 3,00%, розмір процентної ставки 0,00010% річних, схема повернення кредиту ануїтет, реальна

Підписанням заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що на момент укладення договору клієнт ознайомився з повним текстом договору (у тому числі тарифами), повністю зрозумів його зміст та погоджується із усіма умовами договору та тарифами, що є чинними на дату укладення цього договору. Відповідно до графіку платежів позичальник зобов`язується у період з моменту отримання кредиту до 1 числа кожного місяця вказано у графіку платежів сплачувати суму платежу в розмірі 2 330,94 грн.

Відповідно до п.1.7 договору дата набрання чинності договору визначається заявою-анкетою на приєднання до договору, якщо інше не передбачено умовами договору. Місцем укладання договору є місцезнаходження структурних підрозділів банку та/або кредитного посередника банку (відділення, точки продажів, магазини або іншого місця надання банком послуг, в т.ч. через мобільний додаток), в якому клієнт подає заяву-анкету на приєднання до договору.

Згідно п. 1.8, укладаючи цей договір, сторони приймають на себе всі обов`язки та набувають всіх прав, передбачених договором.

За умовами п. 1.9 підписанням паперової або електроної заяви-анкети на приєднання до договору, клієнт беззастережно підтверджує, що на момент укладення договору клієнт ознайомився з повним текстом договору з додатками (в тому числі тарифами), повністю зрозумів його зміст та погоджується зі всіма умовами договору та тарифами, що є чинними на дату укладання цього Договору.

Відповідно до п. 1.12, укладенням договору сторони погодили, що примірник заяви-анкети на приєднання до договору може надаватися банком клієнту в паперовій формі та/або надсилатись в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем, зокрема, але не виключно за допомогою мобільного додатку, в залежності від технічних можливостей банку.

Пунктом 4.1. Додатку 1 до договору визначено зобов`язання клієнта, зокрема:

4.1.1. використати споживчий кредит за цільовим призначенням і своєчасно повернути його відповідно до умов цього Договору та додатків.

4.1.2. своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісії та штрафні санкції (за наявності) в порядку, передбаченому цим Договором (в т.ч. заявою-анкетою на приєднання до договору).

4.1.3. повністю повернути банку суму отриманого споживчого кредиту не пізніше дати остаточного повернення кредиту, яка визначена заявою-анкетою на приєднання до договору та графіком платежів. Якщо дата остаточного повернення кредиту припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, сплата переноситься на наступний робочий день Банку.

Відповідно до графіка платежів, позичальник зобов`язаний у період з моменту отримання кредиту до 1 (першого) числа кожного місяця, вказаного у графіку платежів, сплачувати визначену суму платежу у розмірі 2 330,94 грн.

За підрахунокм позивача, розмір заборгованості вдіповідача станом на 01 вересня 2023 р. становить 55 942,45 грн., з яких: 38 581,00 грн. прострочена заборгованість по кредиту; 17 361,45 грн. прострочена заборгованість за управління кредитом (а.с. 30-35).

28 листопада 2022 р. позивач направив відповідачу вимогу про погашення заборгованості в розмірі 54 785,02 грн. №1-306 від 16 січня 2023 р. (а.с. 19-20).

Докази про отримання відповідачем вимоги про погашення заборгованості відсутні.

Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 546, 549, 550, 610-611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно положень статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитного договору, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до умов кредитного договору та вимог ЦК України.

За викладених обставин, суд дійшов висновку про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, внаслідок чого права позивача порушені, існує заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 01.09.2023 р. становить 38 581,00 грн. заборгованість пза кредитом.

Стосовно вимоги позову про стягнення 17 361,45 грн. - прострочена заборгованість за управління кредитом, то, відмовляючи в її задоволенні, суд керується наступним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначеністаттею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно достатті 204 ЦК Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьоюстатті 215 ЦК Українивизначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно достатті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частинами першою, другоюстатті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина другастатті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті1, статті11, частини восьмої статті18, частини третьої статті22 Закону України "Про захист прав споживачів"у взаємозв`язку з положеннями частини четвертоїстатті 42 Конституції України(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті11 Закону України "Про захист прав споживачів"з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертоїстатті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України "Про захист прав споживачів".

Так, за змістом частини п`ятої статті11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній станом на 02.12.2019 р.) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цьогоЗаконупро несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, згідно з абзацами 2, 3 частини четвертоїстатті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"(у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмоїстатті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зістаттею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність"відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі N6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Упостанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N6-1746цс16зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі N 524/5152/15 (провадження N 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК Україниє обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Виходячи з вищезазначеного, положення кредитного договору від 02.12.2019 р. про сплату позичальником на користь банку комісії суперечать положенням ст.ст. 11,18 Закону України "Про захист прав споживачів" і є нікчемними з моменту укладення договору.

Умови договору про сплату позичальником на користь банку щомісячної комісії за обслуговування кредиту, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі N 640/14229/15 (провадження N 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі N 677/1535/15 (провадження N 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі N 209/789/15 (провадження N 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі N 751/4015/15 (провадження N 61-8543св20).

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Визнання нікчемного правочину недійсним не передбачено чинним законодавством; нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Нікчемність і,відповідно,недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк.

Так, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором, який наданий суду банком, складений без урахування наведених положень про нікчемність окремого пункту кредитного договору від 18.02.2021 р. (в частині стягнення заборгованості за управління кредитом), для суду відстуні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 17 361,45 грн.

Щодо розподілу судових витрат.

При зверненні до суду позивач сплатив 2 684,00 грн. судового збору.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 951,04 грн. (38 581,00 х 2684,00 : 55 942,45).

Стосовно вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат, окрім судового збору, також належать витрати на правничу допомогу, про стягнення яких заявлено позивачем.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року в справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/ 16-ц.

Як встановлено судом, позивач на підтвердження витрат на правничу допомогу надав договір № 051222 про надання професійної правничої допомоги від 05.12.2022 р., акт №40835050 прийому-передачі послуг за договором №051222 про надання професійної правничої допомоги від 5 грудня 2022 року та платіжне доручення АТ «КБ «Глобус» №9290 від 22 грудня 2023 р. про сплату 6 000,00 грн.

За змістом договору оплата послуг здійснюється клієнтом на підставі погодженого/підписаного сторонами акту прийняття-передачі послуг у спосіб та у строки визначенні у відповідному акті. Ставка гонорару адвоката за послуги за 1 годину складає 1500,00 грн.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату,визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.

З акту № 40835050 прийому-передачі послуг від 5 грудня 2023 року слідує, що адвокатом були надані позивачу наступні послуги, а саме: проведення зустрічі з клієнтом, ознайомлення із документами, надання консультації (2 год.) 3000,00 грн., складання позовної заяви, формування пакету документів для подачі їх до суду (2 год.) 3 000,00 грн., загальна вартість послуг становить 6000,00 грн.

Надаючи оцінку вищезазначеним доказам, суд вважає, що позивачем доведено отримання професійної правничої допомоги в межах даної цивільної справи, заявлений розмір витрат є таким, що відповідає вимогам, які до нього висунуті ч. 4 ст. 137 ЦПК України, заяв у порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України за клопотанням відповідача не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, визначаючись з їх розподілом втрат на професійну првачниу допомогу, відповідно до вимог ст. 137 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4137,93 грн, виходячи з наступного розрахунку: 38581,00 х 6000,00 : 55942,45.

Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 3, ст. 13, ч. 1 ст. 19, п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, 76-80, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 3 ст. 258, ст.ст. 264-265, п. 1 ч. 1 ст. 274, ст.ст. 279, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» (м. Київ, Куренівський провулок, 19/5, ідентифікаційний код 35591059) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 18 лютого 2021 року в розмірі (станом на 01.09.2023 р.) 38 581 (тридцять вісім тисяч пітсот вісімдесят одна) грн. 00 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Комерційний Банк «Глобус» (м. Київ, Куренівський провулок, 19/5, ідентифікаційний код 35591059) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1 951 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят одна) грн. 04 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» (м. Київ, Куренівський провулок, 19/5, ідентифікаційний код 35591059) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 137 (чотири тисячі стотридцат сім) грн. 93 коп.

Дата складення повного судового рішення 23.10.2025 р.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї