Справа №601/1525/25
Провадження № 2/601/511/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року м. Кременець

Кременецький районний суд Тернопільської області в складі

головуючого Мочальської В.М.,

з участю секретаря Домінської І.В.,

представника відповідача адвоката Барабаш В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

УСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого позивач посилається на те, що 26 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 було укладено договір №100605697 про споживчий кредит.

Відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 15 000,00 грн.

Відповідач не виконав належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин ст. 526 та ст. 527 Цивільного кодексу України, внаслідок чого, керуючись нормами ст. 530, 1082, 1084 ЦК України, 30 вересня 2021 року згідно умов Договору відступлення прав вимоги №09Т, ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором №100605697 від 26.06.2021 на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до відповідача.

Згідно Договору відступлення права вимоги сума боргу перед новим кредитором (ТОВ «Діджи фінанс») є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 63 312,50 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту становить 15 000,00 грн; заборгованість за відсотками становить 47812,50 грн; заборгованість за комісійними винагородами становить 1 500,00 грн.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» заборгованість за кредитним договором №100605697 від 26.06.2021 у розмірі 64312,50 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн та судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 23.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

17.06.2025 від представника відповідачки адвоката Барабаш В.В. надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

30.06.2025 від представника позивача Романенка М.Е. надійшла заява про розгляд справи без участі представника.

Не погодившись з позовними вимогами позивача, представник відповідачки адвокат Барабаш В.В. подала відзив на позов, в якому просила відмовити в позові, посилаючись на відсутність факту укладення договору між відповідачкою та ТОВ «Міолан», жодних кредитних коштів відповідачка не отримувала, а її особисті паспортні дані були викрадені та незаконно використані в червні 2021 року невстановленими особами. Внаслідок незаконного використання її паспортних даних зловмисниками було оформлено декілька мікропозик у згаданий період. У зв`язку з цим ОСОБА_1 у 2021 році зверталася до поліції та до банківських установ з відповідними заявами. За фактом вчинення злочину згідно ч.1 ст. 190 КК України відкрито кримінальне провадження за №001311. Про наявність кредитного договору з ТОВ «Мілоан» відповідачка дізналася з позовної заяви та направила на офіційну адресу позивача звернення з проханням направити до суду заяву про відмову від позову щоб мінімізувати витрати на правову допомогу у даній справі. Однак, відповіді від позивача на дане звернення не отримала. Крім того, вказала, що договір про споживчий кредит №100605697 та анкета-заява не підписаний ні ТОВ «Мілоан», ані відповідачкою. Просить звернути увагу на те, що більшість долучених до позовної заяви документів містять очевидні ознаки підроблення та суттєві недоліки оформлення: відсутні підписи, відсутні одноразові ідентифікатори, відсутня копія паспорту відповідачки та РНОКПП, що свідчить про відсутність звернення відповідачки з метою отримання кредиту та свідчить про неналежне проведення ТОВ «Мілоан» ідентифікації клієнта та фактичне використання персональних даних відповідачки іншою особою з метою шахрайських дій. Національний банк України застосовував до ТОВ «Мілоан» заходи впливу за порушення законодавства, що регулює діяльність учасників ринків фінансових послуг, законодавства про захист прав споживачів фінансових послуг та законодавства про рекламу на ринках фінансових послуг. Звертає увагу також на те, що платіж по кредитному договору повинен був бути сплачений до 11.07.2021, а тому строк позовної давності сплив 12.07.2024. Повідомляє про те, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесла відповідачка та очікує понести із розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу 13000 гривень, які будуть підтверджені документально. Вважає, що вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу є необґрунтованими та безпідставними. Крім того просить визнати поважними причини пропуску строку на подання відзиву, та поновити даний процесуальний строк, посилаючись на те, що ухвала суду з додатками була отримана шляхом отримання доступу до електронної справи у підсистемі «Електронний суд» 27.06.2025.

ТОВ «Діджи Фінанс» скористалось своїм правом подати до суду відповідь на відзив, в якому просить поновити позивачу процесуальний строк для подання клопотання про витребування доказів від АТ «Таскомбанк» виписку про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за період з 26.06.2021 по 29.06.2021 та задовольнити позов.

Представник відповідачки ОСОБА_3 скористалася правом подачі заперечення на відповідь на відзив, які є аналогічними відзиву на позов.

У судове засідання представник позивача Вершковська Т.Ю. не з`явилася, подала додаткові пояснення у справі та просила здійснювати розгляд справи у відсутності представника та задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позов позивача не визнала та дала пояснення, які відображені нею у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши представлені сторонами письмові докази, прийшов до переконання про недоведеність позивачем позовних вимог з наступних мотивів.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом позивач вказував, що його вимоги є доведеними та обґрунтованими.

Однак, суд з не погоджується з вказаними доводами представника позивача, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснення в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку ТОВ «Мілоан»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються товариством, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, в тому числі і кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов однією із сторін оформлений у формулярах або інших стандартних формах.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На підтвердження укладеного кредитного договору, наявності заборгованості та її розміру позивач подав до суду: витяг з ЄДР юридичних осіб,фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, акт100605697 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 28.03.2025, детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом Білецьким Б.М., договір про надання правової допомоги, додаткова угода №100605697 до договору №42649746 про надання правової допомоги від 01 січня 2025 року від 02.04.2025, свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю серія № 5618/10, анкету - заяву №100605697 від 26 червня 2021 року, договір про споживчий кредит №100605697 від 26 червня 2021 року, платіжне доручення №29212192 від 26.06.2021про переказ коштів на картковий рахунок, договір факторингу №09Т про відступлення права вимоги від 30.09.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс», витяг з додатку до договору факторингу №09Т від 30.09.2021, акт повернення вимоги, акт погодження мінімальної ціни, звіт про отримані платежі, форма повідомлення боржника за кредитним договором, акт приймання-передачі Реєстру Прав вимоги від 30.09.2021 до договору факторингу №09Т від 30.09.2021, платіжні доручення на виконання договору про відступлення права вимоги від 11.11.2021 року, відомість про щоденні нарахування та погашення, СТАТУТ ТОВ «Діджи Фінанс» та досудову вимогу.

Разом з тим, із наданих суду позивачем доказів не вбачається, що відповідач вчинив певну сукупність дій, спрямовану на отримання кредиту від позивача передбачених п. 6.1. та 6.2. кредитного договору, а саме: зареєструвався в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію, створив заяву в особистому кабінеті, отримав смс про схвалення своєї заяви, отримав в особистий кабінет договір (оферту) та підтвердив, що ознайомився з такою офертою, отримав повідомлення від суб`єкта електронної комерції (в даному випадку від ТОВ «Мілоан») із одноразовим ідентифікатором, та прийняв пропозицію (оферту) позивача шляхом використання (підписання) надісланого йому позивачем одноразового ідентифікатора.

В Анкеті - заяві № 100605697 від 26 червня 2021 року, а саме в розділі Процес оформлення та розгляду заяви 100605697 зазначено про те, що підписання договору відбулось 26.06.2021 о 06:08:00, 06:08:22.

Разом з тим, як видно з Договору про споживчий кредит №100605697 від 26 червня 2021 року, який наявний в матеріалах електронної справи, останній підписаний ОСОБА_4 лише 26.06.2021 19:07.

Також, суд зазначає про те, що позивачем відповіді на відзив наведено суперечливу інформацію стосовно часу підписання ОСОБА_1 кредитного договору та щодо одноразового ідентифікатора, який був надісланий відповідачу для підписання договору, оскільки час підписання спростовується відомостями наведеними в анкеті - заяві № 100605697 від 26 червня 2021 року, а факт того, що ТОВ «Мілоан» було надіслано відповідачці ОСОБА_1 одноразовий ідентифікатор саме НОМЕР_2 не підтверджується взагалі будь-якими доказами.

Договір №100605697 про споживчий кредит від 26 червня 2021 року підпису одноразовим ідентифікатором відповідачки ОСОБА_1 не містить, в тому числі одноразовим ідентифікатором Z60513, як стверджує позивач у відповіді на відзив.

Будь-яких доказів використання чи накладення електронного підпису матеріали справи не містять.

Також факт отримання повідомлення від ТОВ «Мілоан`із одноразовим ідентифікатором, та прийняття пропозиції (оферти) останнього шляхом використання (підписання) надісланого йому Товариством одноразового ідентифікатора заперечується відповідачкою, що підтверджується змістом відзиву.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.

Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів надання відповідачці кредитних коштів за умовами вказаного вище договору №100605697 від 26 червня 2021 року.

Позивачем долучена до матеріалів справи платіжне доручення №29212192 від 626.08.2021, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» перерахувало 15 000,00 грн, отримувач: ОСОБА_1 , банк отримувача 536639: код банку: MASTERCARD, кредитний рахунок № НОМЕР_3 , призначення платежу: кошти згідно договору 100605697.

Однак, вказаний доказ суд не може прийняти як достатній доказ щодо отримання позичальником кредитних коштів за умовами кредитного договору №100605697 від 26 червня 2021 року, оскільки такий доказ не доводить факту зарахування коштів саме на рахунок ОСОБА_1 , враховуючи також, що остання не визнає факту отримання коштів.

Крім того, відповідно до довідки АТ «Таскомбанк» №5664/47.7.-БТ від 16.09.2025, яка надана на виконання ухвали суду від 04.09.2025 про витребування доказів, в АТ «Таскомбанк» станом на 11.09.2025 відсутня інформація про ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), відповідно, рахунки їй в АТ «Таскомбанк» станом на 11.09.2025 не відкривались, банківська платіжна картка № НОМЕР_1 ОСОБА_1 не видавалася.

Виписки з карткового рахунку відповідачки суду не надано.

Відомість про щоденні нарахування та погашення, що надані разом з позовною заявою, також не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, а, отже сам по собі не є належними доказом наявності заборгованості. Відомості складені ТОВ «Мілоан», а тому інформація, зазначена у них, за умови відсутності первинних документів щодо видачі кредитних коштів, не може бути належним доказом отримання позичальником коштів у кредит та наявності заборгованості перед позивачем.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин. Позивач клопотання про надання суду додаткових доказів, витребування відповідних доказів та інших документів не заявляв.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги недоведеність підписання відповідачкою кредитного договору, тобто не доведено факт укладення такого договору, а також недоведеності факту видачі ТОВ «Мілоан» відповідачці кредитних коштів за умовами договору №100605697 від 26 червня 2021 року, у зв`язку з чим, не доведено наявності заборгованості, слід відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» з огляду на їх недоведеність.

Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, судові витрати, понесені позивачем ТОВ «Діджи Фінанс» не підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Щодо заяви представника відповідачки адвоката Барабаш В.В. про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 19431,25 грн, суд виходить з такого.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В судовому засіданні встановлено, що під час розгляду справи представник відповідачки заявила вимогу про стягнення на користь відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 19431,25 грн та долучила документи на підтвердження понесених витрат.

Представником відповідачки Барабаш В.В. на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору №63 про надання правової допомоги від 27.06.2025, укладеного між адвокатським об`єднанням «СВК ПАРТНЕРС» та ОСОБА_1 ; додаткову угоду до договору про надання правової (правничої) допомоги №63 від 27.06.2025; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №8268/10 від 08.10.2019; ордер на надання правничої допомоги, розрахунок суми судових витрат станом на 29.08.2025 із детальним описом робіт (надання послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги відповідно до якого витрати на професійну правничу допомогу становлять 19431,25 грн, рахунок на оплату №63-1 від 14.07.2025, квитанція до платіжної інструкції від 15.07.2025, акт №1-63 приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 16.07.2025, акт №2-63 приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 28.08.2025.

Таким чином, витрати відповідачки на професійну правничу (правову) допомогу у Кременецькому районному суді Тернопільської області підтверджені належними та допустимими доказами.

При цьому, суд, розподіляючи витрати, понесені відповідачкою на професійну правничу допомогу, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з позивача, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.

При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, розмір якої не перевищує тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тому справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачкою витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді 19431,25 грн є завищеними та становить надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, заяву ТОВ «Діджи Фінанс» про зменшення судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції до 6000 грн.

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень.

Дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», амісцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Аваоконструктора Ігоря Сікорського, 8, .

Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , жителька АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 14.10.2025.

Головуючий