Номер провадження: 22-ц/813/785/25
Справа № 509/4443/23
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , відповідач Міністерство аграрної політики та продовольства України, треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України в особі свого представника Кулініч Віти Миколаївни

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2023 року, ухвалене Овідіопольським районним судом Одеської області у складі: судді Кочко В.К. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , до Міністерства аграрної політики та продовольства України, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

02 серпня 2023 року до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах доньки ОСОБА_4 , в якій просили суд визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла, у якому проживають позивачі, та ненадання вичерпної відповіді з питання приватизації - протиправною; визнати за позивачами право власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 5488,28 грн і витрати на правничу допомогу в сумі 40000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що квартира АДРЕСА_1 була надана родині ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Одеським коньячним заводом у середині - наприкінці 80-х років минулого століття, як робітникам цього заводу. Оскільки за даними Регіонального відділення Фонду державного майна по Одеській області вказаний будинок є власністю держави і органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України, то позивачі звернулися до вказаного міністерства із заявою щодо отримання ними у власність цієї квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», однак у приватизації їм було відмовлено (т. 1, а.с. 1-63).

05 вересня 2023 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 та залучено до участі у справі мешканців квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору зі сторони позивача (т. 1, а.с. 113).

20 листопада 2023 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправної та визнання права власності задоволено.

Визнано бездіяльність суб`єкта владних повноважень Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла, у якому проживають позивачі, та ненадання їм вичерпної відповіді з питання приватизації - протиправною.

Визнано за кожним із позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у порядку приватизації право власності по 1/4 частини квартири, яка позначена у технічному паспорті під № 1, що становить 59/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судовий збір в загальній сумі 5488,28 гривень з яких по 1364,57 гривень на кожного, крім ОСОБА_1 на користь якої разом з 30,00 грн сплачених нею банківських послуг стягнуто 1394,70 грн.

Стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання правової допомоги в сумі 40000,00 гривень (т. 1, а.с. 220-224).

В апеляційній скарзі Міністерство аграрної політики та продовольства України в особі свого представника ОСОБА_10 просили рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення у повному обсязі, оскільки скаржник не погоджується із оскаржуваним рішенням, вважає його таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не розглянув в цілому заяву Мінагрополітики про застосування строків позовної давності, про що свідчить відсутність судового рішення щодо розгляду цієї заяви та відсутність належного обґрунтування спростування щодо застосування чи відмови у застосуванні позовної давності в оскаржуваному рішенні. Крім того, скаржник звертає увагу на те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , входить до цілісного майнового комплексу, який віднесено до сфери управління Фонду державного майна України. Тому, скаржник вважає, що Міністерство аграрної політика та продовольства України не є власником спірного майна, а отже є і неналежним відповідачем у даній справі. Також, скаржник зауважує, що Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положенням, визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те, органами, до числа яких суд не належить, а визнання права власності на приміщення безпосередньо судом знаходяться поза межами процедури, визначеної законодавством, а отже дана позовна вимога задоволенню не підлягає (т. 2, а.с. 1-20).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року (у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_11 , суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.) за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 11 квітня 2024 року (т. 2, а.с. 31-34).

Розгляд справи неодноразово відкладався (т. 2, а.с. 62, 105, 116, 146, 172).

Відповідно до наказу голови Одеського апеляційного суду № 66-ос від 11.04.2025 суддю ОСОБА_11 відраховано зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з припиненням повноважень судді.

Відповідно до п. 3.9 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28.03.2025 року із змінами, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено склад суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Назарову М.В. (т. 2, а.с. 174).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 травня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 07 жовтня 2025 року (т. 2, а.с. 175-175 зв.).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Від Міністерства аграрної політики та продовольства України через підсистему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення (т. 2, а.с. 79-104), які протокольною ухвалою від 07 жовтня 2025 року повернуті скаржнику.

У судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції, представник скаржника Міністерства аграрної політики та продовольства України Кулініч В.М. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити у повному обсязі.

Інші учасники справи, які належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що в силу вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи. Зокрема, позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до положень ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки її представник ОСОБА_8 отримав судову повістку на 07.10.2025 у електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 21.08.2025 о 23:40:04, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 177). Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судові повістки на 07.10.2025 повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а.с. 179-188).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_4 є власністю держави, знаходиться на зберіганні у Приватному акціонерному товаристві «Одеський коньячний завод» відповідно до договору зберігання, укладеного за згодою відповідача між цим товариством та Регіональним відділенням Фонду державного майна України в Одеській області, а органом уповноваженим управляти цим будинком є Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Зокрема, це підтверджено листами Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області: № 10-05-05-04076 від 16 серпня 2017 року, № 13-06-02362 від 21 травня 2018 року та № 10-06-02359 від 04 червня 2019 року; листами ПрАТ «Одеський коньячний завод» № 246 від 27 липня 2017 року та № 286 від 11 жовтня 2017 року; Договором зберігання, укладеним за згодою Мінагрополітики, 21 грудня 2015 року між РВ ФДМ України в Одеській області та ПрАТ «Одеський коньячний завод», а також актом приймання-передачі від 21 грудня 2015 року (т. 1, а.с. 21-28).

Крім того, Міністерство аграрної політики та продовольства України надало свою згоду на продовження РВ ФДМУ дії укладеного з ПрАТ «Одеський коньячний завод» договору оренди строком на 10 років, що підтверджено листами РВ ФДМ № 10.10.05609 від 21 листопада 2018 року; листом ПрАТ «Одеський коньячний завод» № 38-б від 11 листопада 2015 року та згодою Мінагрополітики України № 37-27-4-15/8428 від 29 травня 2015 року (т. 1, а.с. 29-31).

Згідно з технічним паспортом на будинок АДРЕСА_5 , виготовленим ПП «Южно-регіональний землевпорядний центр», Актом дійсного користування приміщеннями № 14/10-16 від 20 жовтня 2016 року позивачі проживають у квартирі АДРЕСА_6 , яка складається з приміщень: літ. «а» - прибудова 1-1 коридор площею 7,9 кв.м, 1-2 житлова кімната площею 26,1 кв.м; літ. «а1» - прибудова 1-3 кухня площею 13,7 кв.м, 1-4 котельня площею 5,2 кв.м, 1-5 коридор площею 2,3 кв.м, 1-6 житлова кімната площею 10,0 кв.м, 1-7 санвузол площею 3,5 кв.м; з літ. «А» - житловий будинок 1-8 житлова кімната площею 13,1 кв.м, 1-9 житлова кімната площею 16,5 кв.м; літ «а2» - підвал 1-10 підвал площею 3,8 кв.м; загальною площею 102,1 кв.м, житловою площею 65,7 кв.м; літ «а3» тамбур; господарські будівлі та споруди: літ. «Б» - гараж, літ. «В» - сарай; літ «Г» - сарай, літ «Д» - навіс , літ «Е» - навіс, 1-9 споруди, що складає 59/100 частину (т. 1, а.с. 17-20)

З метою набуття права власності на житло в порядку приватизації позивачі разом з іншими мешканцями будинку неодноразово зверталися до відповідача як до органу приватизації із заявами про приватизацію займаного ними державного житла (т. 1, а.с. 33-37), проте 02 квітня 2018 року листом № 37-27-15/10530 Мінагрополітики надали відповідь, у якій зазначили, що передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. В цьому листі повідомлено, що порушене питання необхідно вирішувати в установленому законодавством порядку (т. 1, а.с. 38).

Крім того, листом Мінагрополітики № 37-27-15/19130 від 31 липня 2018 року повідомлено, що будинок, в якому знаходиться спірна квартира, згідно договору зберігання був переданий ПрАТ «Одеський коньячний завод» на утримання та зберігання, а тому запропоновано для вирішення питання приватизації звернутися безпосередньо до ПрАТ «Одеський коньячний завод» (т. 1, а.с. 42).

Однак, відповідно до листа ПрАТ «Одеський коньячний завод» № 139 від 31 липня 2018 року спірне нерухоме майно передано товариству лише для зберігання і воно не наділене правами щодо розпорядження цим майном (т. 1, а.с. 39).

А листом від 13 серпня 2018 року Великодолинська селищна рада Овідіопольського району Одеської області повідомила, що вона не є органом приватизації, оскільки ніяких будинків по АДРЕСА_4 на балансі сільради не перебуває (т. 1, а.с. 40).

Відповідно до листа Овідіопольської районної ради Одеської області Н-23 від 21 листопада 2018 року вона не має підстав приймати рішення про приватизацію, оскільки це майно не є власністю районної ради (т. 1, а.с. 41).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла та ненадання позивачці вичерпної відповіді з питання приватизації є протиправною, а обраний нею спосіб захисту своїх прав відповідає законодавству.

Відповідач наголосив, що орендне підприємство «Одеський коньячний завод» включене до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», а тому, згідно ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» квартира, на яку претендують позивачі, не може бути відчужена і що відносно неї не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову.

Суд не погодився з цією думкою відповідача, оскільки відповідно до п. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», обмеження щодо заборони відчуження не поширюються на рішення органів управління господарських товариств, Фонду державного майна України або уповноважених органів управління про передачу об`єктів соціальної сфери, гуртожитків та об`єктів незавершеного капітального будівництва у комунальну власність та на відчуження житла шляхом приватизації.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.

Оскільки квартира, в якій мешкають позивачі, підлягає приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», то вона може бути відчужена.

Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Частинами першою, третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймається уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц зазначено, що «Згідно частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.

Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає».

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_5 , є власністю держави, а органом, уповноваженим управляти цим будинком, є Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що саме відповідач, як суб`єкт, якому належить право управління вказаним будинком, уповноважений від імені держави вирішувати питання щодо вказаного будинку, в тому числі щодо приватизації вказаного майна та будь-яких процедурних питань, з цим пов`язаних.

Позивачі неодноразово намагалися скористатися наданим їм законом правом на приватизацію майна, в якому вони проживають, в тому числі зверталися до Мінагрополітики із заявами щодо приватизації майна, однак жодного разу не отримали вичерпної відповіді або роз`яснення, яким саме чином вони можуть реалізувати свої права.

Зважаючи на вищевикладене суд першої інстанції правильно виснував, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла та ненадання позивачці вичерпної відповіді з питання приватизації є протиправною, а обраний нею спосіб захисту своїх прав в цій частині відповідає законодавству.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить, а визнання права власності на приміщення безпосередньо судом знаходиться поза межами процедури, визначеної законодавством.

Зокрема, якщо орган місцевого самоврядування та орган приватизації зволікають з винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача.

Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також було висловлено Верховним Судом у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22).

Крім того у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 202/3404/22 (провадження № 61-10091св23) вказано, що «доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, задовольняючи позов, здійснив втручання у дискреційні повноваження Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, на увагу не заслуговують, оскільки щодо ефективності та належності визначеного позивачкою способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити певні дії щодо приватизації свідчать правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18), які підтримані у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 183/2859/16 (провадження № 61-10997св18), від 19 червня 2019 року у справі № 338/347/16-ц (провадження № 61-24054св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 754/6918/18 (провадження № 61-13774св19), від 08 червня 2022 року у справі № 202/3820/19 (провадження № 61-836св21)».

Отже, належним способом захисту порушених прав позивачів є звернення із позовною заявою про зобов`язання розглянути їх заяви про приватизацію, прийняття відповідного рішення за результатами такого розгляду.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23).

Таким чином позовні вимоги в частині визнання за позивачами права власності на квартиру в порядку приватизації не можуть бути задоволенні, оскільки позивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушених прав.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21, пункт 8.46), від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 127)).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позову про визнання права власності на квартиру у порядку приватизації та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

До таких самих висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у цивільній справі № 509/3994/19, висновки щодо застосування відповідних норм права якої згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню до спірних правовідносин у даній справі.

Відповідаючи ж на довід апеляційної скарги про пропуск позивачами строку позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом, оскільки, на думку скаржника, закінчення перебігу строку щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо неприйняття рішення про приватизацію державного житла, в якому проживають позивачі та ненадання вичерпної відповіді з питання приватизації, протиправною відповідно до листа Мінагрополітики від 13.06.2018 відбулося 14.06.2021 (з врахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та постанови КМУ від 27.06.2023 № 651 закінчення перебігу строку позовної давності відбулося 01.07.2023), колегія суддів вважає таке помилковим, оскільки за практикою, що сформовано Верховним Судом, та послідовно притримується, зокрема у постанові його Великої Палати від 30 січня 2025 року у справі № 9901/524/21, не застосовується строк позовної давності до окремих видів вимог, зокрема до тих, що захищають особисті немайнові права або стосуються певних категорій земельних спорів (негаторні позови), яке є триваючим правопорушенням, але це не означає, що немає жодного строку давності для всіх видів бездіяльності. Для багатьох позовів, де бездіяльність призводить до порушення майнових прав, строк позовної давності, як правило, є загальним і становить три роки, якщо інше не передбачено законом.

Тому колегія звертає увагу на п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції чинній на момент звернення до суду із позовом (02.08.2023)), згідно з якою у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені, зокрема, статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Наведене у сукупності свідчить про те,що строк на звернення до суду із позовом позивачами пропущено не було, а вказані в цій частині доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2023 року скасуванню з ухваленням нового в частині визнання права власності на квартиру у порядку приватизації про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України в особі свого представника Кулініч Віти Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2023 року в частині вирішення позову про визнання права власності на квартиру у порядку приватизації скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у порядку приватизації право власності по 1/4 частини квартири, яка позначена у технічному паспорті під №1 та яка складається з приміщень: літ. «а» - прибудова 1-1 коридор площею 7,9 кв.м., 1-2 житлова кімната площею 26,1 кв.м.; літ. «а1» - прибудова 1-3 кухня площею 13,7 кв.м., 1-4 котельня площею 5,2 кв.м., 1-5 коридор площею 2,3 кв.м., 1-6 житлова кімната площею 10,0 кв.м., 1-7 санвузол площею 3,5 кв.м.; з літ. «А» - житловий будинок 1-8 житлова кімната площею 13,1 кв.м., 1-9 житлова кімната площею 16,5 кв.м; літ «а2» - підвал 1-10 підвал площею 3,8 кв.м.; загальною площею 102,1 кв.м., житловою площею 65,7 кв.м.; літ «а3» тамбур; господарські будівлі та споруди: літ. «Б» - гараж, літ. «В» - сарай; літ «Г» - сарай, літ «Д» - навіс , літ «Е» - навіс, 1-9 споруди, що становить 59/100 частини житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 10 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький