Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді - Зарева Н.І., за участю:

секретаря судового засідання - Віраг Е.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Лазаренко О.В.,

представника відповідача - Дурдинець Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за позовною заявою:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , до

ПАТ КБ "ПриватБанк", , адреса: Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094,

про визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заяво до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 20.09.2012 до кредитного договору № МКМОGА00000228 від 01.08.2007, укладеного між ОСОБА_1 , як позичальником, з одного боку та ПАТ КБ «Приватбанк», як кредитодавцем, з другого боку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.08.2007 між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого філією «Закарпатське регіональне управління» AT КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № MKMOGA00000228.

У подальшому до кредитного договору між сторонами було укладено низку додаткових угод, зокрема, 20.09.2012 підписано додаткову угоду № 2, згідно з умовами якої до кредитного договору № MKMOGA00000228 внесені зміни. Так, додатковою угодою № 2 йому, позичальнику, зменшено суму заборгованості на 25 713,02 доларів США, що становить суму пені. У свою чергу, відповідач зобов`язався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 21.11.2006 до 20.11.2026 включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 130 465,36 доларів США на наступні цілі: 80 500,00 доларів США на споживчі цілі, та 49 965,36 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу відповідно до п. 6.2 даного договору.

Строк сплати кредиту встановлено у період з «25» по «30» числа кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачуться в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, починаючи з 20.09.2012 Позичальник повинен: надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1572,65 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту.

У разі порушення позивачем строків по сплаті відсотків за користування кредитом, та винагород, зазначених в кредитному договорі, сторони узгодили, що протягом періоду неналежного виконання позивачем зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором, плата за кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позивачем. При цьому, позивач за весь період неналежного виконання зобов`язань по сплаті за Кредитом сплачує банку неустойку: в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом та в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором.

Сплата позивачем штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання зобов`язання. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквівалентні по курсу НБУ на дату сплати.

При порушенні позивачем строків погашення заборгованості, зазначених в графіку погашення кредиту понад 1460 днів, щодо зобов`язань, строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважаться простроченою. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 (п`ятдесят) років.

На думку позивача, вказаною додатковою угодою від 20.09.2012 внесені суттєві зміни до Кредитного договору № MKMOGA00000228 від 01.08.2007, зокрема, у частині істотних умов договору, а саме - його предмету та ціни кредиту, позаяк, саме п. 7.1. Кредитного договору в розділі 7 «Особливі умови» визначав суму кредиту, а також його реальну вартість для позичальника.

Відповідно до кредитного договору банк зобов`язувався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 01 серпня 2007 року по 31 липня 2017 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 80 000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 8 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту щомісяця в період сплати 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору. Період сплати кредиту з «01» до «05» числа кожного місяця. Щомісячний платіж становив 1270,77 доларів США.

Таким чином, на думку позивача, банк штучно завищив реальну вартість кредиту, включивши умови щодо видачі кредиту для сплати чергових страхових платежів по погодженим з банком Договорам страхування, а саме договору страхування заставного майна та договору особистого страхування позичальника, які фактично сплачувалися банком самостійно за рахунок кредитних коштів відповідно до п.п. 2.1.3, 2.2.7.4 кредитного договору, тобто ОСОБА_1 , як позичальник, всупереч вимог законодавства та умов договору, ці кошти не отримував.

Порівняння положень п. 7.1. кредитного договору № MKMOGA00000228 у його первинній редакції від 01.08.2007 та у редакції, яка викладена в додатковій угоді № 2 від 20.09.2012 до Кредитного договору, дає підстави стверджувати, що реальна вартість кредиту для споживача зросла із суми в розмірі 88 000,00 доларів США (при сумі щомісячного платежу у розмірі 1270,77 доларів США на 119 місяців) до суми 130 465,66 доларів США (при сумі щомісячного платежу у розмірі 1562,75 доларів США на 240 місяців). При цьому, банком при укладанні додаткової угоди № 2 від 20.09.2012 до кредитного договору не дотримано вимоги статті 203 Цивільного кодексу України та грубо порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, чим позивача було введено в оману як споживача, так як, йому не було доведено інформацію щодо суттєвого подорожчання кредиту та реальної процентної ставки за користування кредитними коштами, що є обов`язковим.

Позаяк, додаткова угода № 2 до кредитного договору була укладена 20.09.2012, на думку позивача на неї розповсюджується дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», у зв`язку з чим банк у додатковій угоді повинен був здійснити перерахунок саме в національній валюті, адже зміна основних умов договору робить додаткову угоду - новим переукладеним договором. Таким чином, банк переклав всі подальші негативні наслідки знецінення національної валюти на позивача, як споживача, свідомо уклавши додаткову угоду в доларах у порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 22.09.2011 щодо заборони надання споживчих кредитів в іноземній валют, що в силу статей 203, 205 Цивільного кодексу України робить цю додаткову угоду не дійсною.

Також, за твердженням позивача, до додаткової угоди були включені несправедливі умови, всупереч статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», які призводять до істотного дисбалансу між правами та обов`язками сторін. Також не вказана відповідальність надавача кредиту у разі не виконання ним своїх зобов`язань, що є підставою для визнання додаткової угоди недійсною.

Про незаконність додаткової угоди № 2 від 20.09.2012 до кредитного договору № MKMOGA00000228 свідчить і список різних додаткових платежів, окрім відсотків, за користування кредитними коштами, а саме: винагороди за надання фінансового інструменту 1,50 % від суми виданого кредиту, щомісячні сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2, а також оплата страхових платежів, які є взагалі не обґрунтованими, так як кредит був забезпечений іпотекою, що прямо забороняється Законом України «Про захист прав споживачів» у редакції від 22.09.2011.

Позивач зазначає, що до 2012 року умови Кредитного договору виконувалися ним належним чином, кредит виплачувався своєчасно та у встановленому розмірі, однак, у 2012 році у зв`язку з необхідністю довготривалого лікування сина та тяжкої хвороби дружини, його фінансовий стан як позичальника, суттєво змінився. Через це позивач був тимчасово позбавлений можливості своєчасно виплачувати кредит, тоді як банк, скориставшись збігом цих важких сімейних і особистих обставин, під погрозами відібрати єдине помешкання - квартиру, де позивач мешкав разом із сім`єю, спонукав позивача до підписання додаткової угоди всупереч вимогам чинного законодавство та в порушення його інтересів.

26 лютого 2026 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому з вказаними доводами позивача не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними з огляду на те, що протягом 2010-2012 років позивач не сплачував жодних коштів за кредитом, банк з метою створення сприятливих умов для виконання ним зобов`язань за Кредитним договором запропонував укласти додаткову угоду, яку позивач 20.09.2012 підписав. Також зазначає, що умови додаткової угоди № 2, зокрема, п. 2.2.7 Кредитного договору не було змінено додатковою угодою, відтак порядок кредитування страхових платежів діє в редакції первинного кредитного договору, який позивачем не оспорюється.

Щодо включення до додаткової угоди додаткових платежів представник відповідача у відзиві зазначає, що вказані додаткові платежі умовами договору визначені та погодженні. Банком надано позичальнику всю необхідну інформацію в письмовому вигляді. Щодо валюти кредиту також вказує, що законодавчими актами не заборонено банку здійснювати операції в іноземній валюті. Крім того, просить врахувати, що з моменту укладення додаткової угоди № 2 минуло 13 років, у зв`язку з чим просить застосувати строк позовної давності до вимог позивача про визнання недійсним правочину та відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Позивач додав, що кошти, передбачені додатковою угодою, від банку він не отримував, а отримав тільки у 2007 році 80 000,00 доларів США.

Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Всебічно і повно дослідивши фактичні обставини справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як установлено судом, 01.08.2007 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № MKMOGA00000228, згідно з яким банк зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 88 000,00 дол. США, з яких 80 000,00 США - на споживчі цілі та 8 000,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту 0.20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного договору. Кредит видано на термін до 31.07.2017.

У зв`язку з тривалою відсутністю платежів з боку позивача, банком запропоновано позивачу укласти додаткову угоду до кредитного договору, яку сторони підписали 20.09.2012. З умов додаткової угоди вбачається, що зросла вартість кредиту, збільшився розмір щомісячних платежів та період користування кредитними коштами.

Відповідно до умов спірного договору, який укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, відтак особливості регулювання відносин сторін визначаються також Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Абзац другий частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачає, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Додатковою угодою, як і кредитним договором, який позивачем не оспорюється, передбачено видачу кредиту на сплату страхових платежів, про що свідчить те, що п. 2.2.7 кредитного договору не було змінено додатковою угодою, відтак порядок кредитування страхових платежів діє в редакції кредитного договору від 01.08.2007.

Щодо неправомірності включення до додаткових платежів, таких як винагороди за надання фінансового інструменту 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту 0.20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного договору, то первинним договором від 01.08.2007 теж передбачено сплату даних винагород в такому ж розмірі та порядку, однак, про несправедливість чи недобросовісність таких позивач не заявляє, кредитний договір позивачем не оспорюється.

Таким чином, у цій частині суд дійшов висновку, що вказані додаткові платежі визначені та погодженні умовами первинного договору.

Водночас, банком надано позивачу всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, зокрема, графік погашення заборгованості, з якого чітко вбачається сума коштів до погашення у розрізі кожного з платежів: тіла кредиту, відсотків, щомісячної комісії. Результатом ознайомлення та погодження позивачем умов додаткової угоди є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання умов укладеної угоди, згідно з вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», які містяться в ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, є фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією, позаяк, позивач сплачував визначені додатковою угодою періодичні платежі до квітня 2014 року. Таким чином, додаткова угода укладена відповідно до норм чинного законодавства та є чинною.

У правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові № 6-1341цс15 від 02.12.2015, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. "У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. У додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування."

Також, не відповідає дійсності твердження позивача, що умови додаткової угоди не передбачають відповідальності банку за порушення умов договору. Зокрема, пункт 8 додаткової угоди вказує, що "всі інші умови Договору лишаються незмінними". Отже, є чинними умови кредитного договору, що передбачають відповідальність банку у випадку порушення умов договору.

Стосовно твердження позивача про включення до додаткової угоди несправедливих умов слід зазначити таке.

Згідно з ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У питанні щодо несправедливих умов кредитного договору необхідно керуватись частиною 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Законодавець конкретизує, які саме умови кредитних договорів слід вважати несправедливими.

Позивач у позовній заяві не конкретизує які саме положення додаткової угоди є несправедливими. Разом з тим, збільшення щомісячного платежу та суми коштів до повернення банку само по собі не може розцінюватись як несправедлива умова.

Обґрунтовуючи незаконність умов додаткової угоди позивач зазначає також включення додаткових платежів на користь Банку.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Крім того, на зазначені правовідносини поширюється і дія статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, частиною четвертою цієї статті передбачено права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати, зокрема, і на стадії виконання договору споживчого кредиту, а саме: право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах.

Відповідно до абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071цс16.

Щодо доводів позивача з приводу валюти кредитування, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Дана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, однак, ч. 3 даної статті дозволяє використовувати іноземну валюту, а також платіжні документи в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями у випадках та на умовах встановлених законом.

Законом України «Про банки і банківську діяльність», Закон України «Про Національний банк України» визначено, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії Національним банком України.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно з ч 1 ст 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

ПАТ КБ «ПриватБанк» видано генеральну ліцензію № 22 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, в додатку якої зазначено перелік валютних операцій, які має право здійснювати ПАТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті.

Також, підлягає врахуванню правова позиція Верховного суду України у справі за № 6- 145цс14, в якій викладено таке: «Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті."

Таким чином, позивач свідомо обрав ПАТ КБ «ПриватБанк» для кредитування власних поточних потреб, уклав договір на отримання кредиту в іноземній валюті, отримав кредитні кошти та розпорядився коштами на власний розсуд. Крім того, додаткова угода є відповідно додатком до основного договору, вона не анулює кредитний договір, а вносить відповідні поправки в ті пункти, які сторони узгодили на момент підписання такої угоди.

Щодо позовної давності, передбаченої умовами додаткової угоди, слід зазначити, що, відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відтак ЦК України не встановлює граничної межі збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін.

Частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

При укладенні додаткової угоди до кредитного договору позивач був обізнаний про зазначені договірні умови і свідомо погодився з ними, про що свідчить підпис на додатковій угоді без будь-яких зауважень чи застережень щодо її умов.

Позивач, як під час укладення 20.09.2012 додаткової угоди до кредитного договору, так і після цього до моменту подання позову жодних заперечень щодо її умов не заявляв, будь-яких претензій щодо збільшення строку позовної давності не мав, як і не висловлював незгоду з окремими пунктами додаткової угоди та не здійснював дій щодо відмови від додаткової угоди.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача та недоведення ним наявності підстав для визнання додаткової угоди від 20.09.2012 № 2 недійсною.

З приводу заяви представника відповідача про застосування до позовних вимог трьохрічного строку позовної давності, суд вважає за належне вказати таке.

Як заначено вище, строк загальної позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України і складає три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до правовової позиції Верховного Суду, викладеної у справі 464/5089/15, тлумачення частини першої та п?ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов?язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов?язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов?язання. Тому положення частини п?ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов?язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 3 лютого 2016 року в справі № 6-75цс15.

Позивач просить визнати недійсним додаткову угоду № 2, мотивуючи позов наявністю порушень в момент її укладення, тобто 20.09.2012.

За таких обставин, позивач довідався або міг довідатись про порушення свого права саме 20.09.2012.

Таким чином, початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання додаткової угоди № 2 недійсною є день її укладення, тобто перебіг позовної давності розпочався 20 вересня 2012 року, і на момент звернення позивача з позовом до суду 09 грудня 2024 року минуло більше як 12 років, у зв`язку з чим слід констатувати, що встановлений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності на момент звернення позивача з позовом до суду сплив.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Таким чином, на підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позовна заява є необгунтованою, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 07 жовтня 2025 року.

Суддя Н.І. Зарева