Справа № 496/2860/23
Провадження № 2/496/1253/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Сурженко К.І.

представника позивача Шипілова О.В. (в режимі відеоконференції)

представника відповідача Шахновського О.О. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка заяву представника відповідачки ОСОБА_1 Шахновського Олексія Олександровича про закриття провадження у справі

УСТАНОВИВ:

Адвокат Шипілов О.В., який діє від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним правочин, а саме розписку від 27.03.2008 року, написану позивачкою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.03.2008 року позивачка написала відповідачці розписку на суму 30000 доларів без дати повернення коштів з наступним текстом на російській мові: «Расписка. Я, ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 30 тысяч долларов по курсу нацбанка гривни паспорт СН423974 выданый 18 марта 1992 г обязуюсь вернуть деньги с продажи или залога квартиры по адресу АДРЕСА_1 27.03.2008 подпись». Розписка від 27.03.2008 року не є договором позики, оскільки містить зобов`язання повернути кошти з моменту продажу або застави квартири за адресою: АДРЕСА_1 , тобто має ознаки договору купівлі-продажу або завдатку (попередньої плати). Відповідачці відомо про договір про намір від 16.10.2008 року, який був укладений між ТОВ «Всеукраїнська спілка спеціалістів агенція нерухомого майна «Аксіома» та позивачкою про доручення продати вищевказану квартиру. Крім того, відповідачка самовільно здійснила виправлення дати укладення розписки з 27.03.2008 року на 27.03.2009 року, де цифра «8» була виправлена відповідачкою на «9». Такий доказ свідчить про те, що укладення розписки від 27.03.2008 року передувала укладенню договору про намір від 16.10.2008 року, а отже це підтверджує неправильність дати укладення розписки та правової природи правочину (розписки), яка не може бути договором позики та може свідчити про те, що він укладений під впливом помилки. За таких обставин представник позивачки вважає, що в порядку ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 229 та ст. 215 ЦК України, спірна розписка є недійсною, оскільки укладена в результаті помилки.

В свою чергу, від представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, визнати звернення ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним зловживанням процесуальними правами та стягнути з ОСОБА_2 штраф, визнати звернення адвоката Шипілова О.В. від імені ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним зловживанням процесуальними правами та стягнути з адвоката Шипілова О.В. штраф, постановити окрему ухвалу про зловживання процесуальними правами адвокатом Шипіловим О.В., яку направити до Ради адвокатів м. Києва, зобов`язати ОСОБА_2 внести на депозитний рахунок суду 30000 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому вказує, що 27.03.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000 доларів США, які боржник зобов`язувалася повернути за рахунок продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження факту отримання грошей ОСОБА_2 склала розписку. Проте через невиконання зобов`язань щодо повернення боргу, у вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, вимоги якого під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики у розмірі 295350 грн 53 к, що еквівалентно 22000 USD та 3 % річних за час прострочення виконання зобов`язання в сумі 8860 грн. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року по цивільній справі № 753/9735/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 295350 грн 53 к., суму трьох відсотків річних у розмірі 8860 грн. Вказане рішення набрало законної сили 17.01.2017 року та на його виконання видано виконавчий лист від 16.02.2017 року № 753/9735/16. 04.04.2017 року відкрито виконавче провадження № 53677928, яке наразі перебуває на примусовому виконанні у Дарницькому ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ). Під час розгляду справи № 753/9735/16 судом встановлено, що факт укладання 27.03.2009 року між позивачкою та відповідачкою договору позики підтверджується розпискою, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000 доларів США, які боржник зобов`язувалася повернути за рахунок продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Оригінал розписки долучено до матеріалів справи. ОСОБА_2 повернула частину коштів, що підтверджується довідкою ПАТ «АБ «Експрес-Банк» № 21-1/115 від 23.02.2015 року, на підставі чого суд дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_2 своїми діями підтвердила настання події, з якою сторони пов`язували початок часу виконання зобов`язань. Під час розгляду справи ОСОБА_2 не заявляла про недійсність договору позики. ОСОБА_2 та її представник обізнані про вищевказане рішення суду та обставини справи, які були встановлені. Проте майже через сім років після ухвалення рішення суду про стягнення боргу позивачка, в обґрунтування позовних вимог зазначає, що розписка укладена 27.03.2008 року, а відповідачкою виправлено дату укладання розписки з «2008» на «2009», однак жодного належного доказу не підтвердження цього не надано. Посилаючись на «такий доказ», позивачка вважає, що це свідчить про те, що «подія укладання розписки від 27.03.2008 року передувала укладанню договору про намір від 16.10.2008 року, а отже це підтверджує неправильність дати укладання розписки та правової природи правочину (розписки), яка не може бути договором позики та може свідчити про те, що він укладений під впливом помилки. Позивачка вважає, що у зв`язку з тим, що момент повернення позики пов`язаний з моментом продажу або застави квартири за адресою: АДРЕСА_1 , розписка від 27.03.2008 року не є договором позики, а має ознаки договору купівлі-продажу або завдатку. Таким чином, позивачка навмисно вводить суд в оману щодо дійсних обставин справи, штучно створюючи підставі для звернення до суду. Водночас, з аналізу змісту розписки від 27.03.2009 року вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 зобов`язалась повернути ОСОБА_1 отримані в борг грошові кошти в сумі 30000 доларів США в момент настання певної події, а саме продаж або застави квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Жодних ознак договору купівлі-продажу або завдатку розписка від 27.03.2009 року не має. В якості доказу позивачкою надано копію договору про намір від 16.10.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Всеукраїнська спілка спеціалістів агенція нерухомого майна «Аксіома», відповідно до умов якого сторони погодили умови укладання в майбутньому договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Яким чином вказаний договір про намір від 16.10.2008 року впливає на дійсність договору позики та щодо яких саме умов договору помилилась позивачка в позовній заяві не зазначено, а відтак обставини, на які посилається позивачка, як на підставу позовних вимог, є надуманими та доказово необґрунтованими. Більшу частину тексту позовної заяви складають цитування нормативно-правових актів та судових рішень, без обґрунтування їх пов`язаності з цією справою. На підставі викладеного представник відповідачки вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, позов заявлено за відсутності спору, а позивачка штучно створює підстави для звернення до суду. В позовній заяві адресою позивачки ОСОБА_2 визначено: АДРЕСА_2 . Однак право власності на об`єкт нерухомості за вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2012 року № 1806 відчужене ОСОБА_4 , тобто починаючи з цього моменту ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає. Фактичною адресою постійного проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 під час розгляду справи № 753/9735/16 вже прибігали до такого способу введення в оману щодо адреси листування з метою подальшого оскарження судового рішення на підставі неналежного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи (направлення судових повісток не за тією адресою).

Окрім того, представник відповідачки заявляє про зловживання стороною позивача процесуальними правами, посилаючись на наступне.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року по цивільній справі № 753/9735/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 295350 грн 53 к. та суму трьох відсотків річних у розмірі 8860 грн. Судом встановлено, що факт укладання 27.03.2009 року між позивачкою та відповідачкою договору позики підтверджується розпискою, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000 доларів США, які боржник зобов`язувалася повернути за рахунок продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Оригінал розписки долучено до матеріалів справи. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист від 16.02.2017 року № 753/9735/16. 04.04.2017 року відкрито виконавче провадження № 53677928, яке наразі перебуває на примусовому виконанні у Дарницькому ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ). 15.04.2016 року між ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_6 укладено договір дарування 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. ОСОБА_2 , достеменно знаючи про наявність боргу, передбачала для себе негативні наслідки у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, тому вчинений нею договір дарування передусім був направлений на ухилення від виконання зобов`язання та примусового стягнення боргу. ОСОБА_6 , як донька ОСОБА_2 , також була обізнана про наявність боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 та передбачала можливі негативні наслідки у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, тому діяла спільно з ОСОБА_2 за попередньою домовленістю з метою приховання майна від стягнення. Постановою Київського апеляційного суду від 24.05.2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 30.09.2021 року, визнано недійсним договір дарування 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. Далі, намагаючись уникнути сплати боргу, адвокат Шипілов О.В. від імені та в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявами про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року та поновлення строку на її подання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.04.2022 року вказані заяви повернуто судом заявнику. При цьому суд зазначив: «адвокат Шипілов О.В., зловживаючи своїми процесуальними правами, подав заяву про перегляд «нібито» заочного рішення, що було ухвалене Дарницьким районним судом м. Києва від 9 листопада 2016 року, намагаючись ввести суд в оману». Продовжуючи протиправні дії, направлені на невиконання рішення суду, в травні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 29.06.2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження. При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу на недопустимість зловживання процесуальними правами учасниками судового процесу та їхніми представниками. Далі, продовжуючи зловживання процесуальними правами, ОСОБА_2 через адвоката Шипілова О.В. звернулись до Біляївського районного суду Одеської області зі штучним позовом за відсутності предмету спору. Таким чином, недобросовісна поведінка ОСОБА_2 та її адвоката Шипілова О.В. є систематичною. З урахуванням того, що ОСОБА_2 не обізнана у правових питаннях, а має лише на меті уникнути сплати боргу, адвокат Шипілов О.В. надає ОСОБА_2 консультації та складає процесуальні документи, які є завідомо безпідставними та протиправними. Адвокат Шипілов О.В. в силу того, що він є фахівцем в галузі права, обізнаний що такі дії є зловживанням процесуальними правами. З урахуванням того, що в ухвалі Дарницького районного суду м. Києва від 13.04.2022 року суд вже зазначав про зловживання процесуальними правами адвокатом Шипіловим О.В., що свідчить про повторність та систематичність зловживання процесуальними правами, представник відповідачки вважає, що до представника ОСОБА_2 - адвоката Шипілова О.В. має бути застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Також, представник відповідачки вважає, що відповідно до ст. 262 ЦПК України судом має бути постановлена окрема ухвала про зловживання процесуальними правами адвокатом Шипіловим О.В.

Окрім іншого, представник відповідачки заявив про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, посилаючись на те, що позивачка звернулась до суду з вимогами про визнання недійсним правочину від 27.03.2009 року в квітні 2023 року, тобто з пропуском строків, встановлених статтею 257 ЦК України, а також про зобов`язання ОСОБА_2 внести на депозитний рахунок суду 30000 грн судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, посилаючись на те, що така сума попередньо визначена відповідачкою за надання професійної правової допомоги, з урахуванням категорії справи, її складності та значення для сторін.

04.07.2023 року від представника позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_5 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він просить, зокрема, відмовити відповідачці у долученні відзиву до матеріалів справи у зв`язку з пропуском строків його подання без поважних причин, а також призначити почеркознавчу експертизу з метою встановлення наявності чи відсутності виправлень в даті складення розписки від 27.03.2008 року, яка була складена позивачкою.

При цьому зазначає, що представник відповідачки - адвокат Шахновський О.О. отримав копію ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 02.05.2023 року про відкриття провадження та копію позову з додатками 23.05.2023 року. Вказаною ухвалою було визначено відповідачці 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Таким чином відповідачка мала право подати відзив з 24 травня 2023 року по 07 червня 2023 року (включно). Як вбачається з опису поштового відправлення та роздруківки з сайту АТ «Укрпошта», поштове відправлення № 278, яким був направлений відзив, надіслано лише 08 червня 2023 року, тобто з пропуском строку, визначеного ухвалою. Жодних причин або доказів такого пропуску представник відповідачки у відзиві не навів, відповідного клопотання про встановлення додаткового строку для подання відзиву не заявляв. Відтак представник відповідачки надав відзив з пропуском встановленого 15-денного строку без поважних причин, а отже суд вирішує справу за наявними матеріалами без врахування такого відзиву.

Водночас, представник позивача надав пояснення та доводи позивачки щодо обґрунтованості позову та вказує наступне.

Відповідачка, обґрунтовуючи свій відзив, посилається на відсутність спору та зловживання процесуальними права позивачкою та її представником, адвокатом Шипіловим О.В., посилаючись на судові рішення, які стосуються виконання зобов`язання за спірною розпискою, тоді як даний позов стосується її дійсності та обставин її укладення (дати укладення та її виправлення). Так, 27 березня 2008 року позивачка написала відповідачці розписку на суму 30000 доларів без дати повернення коштів з наступним текстом на російській мові: «Расписка. Я, ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 30 тысяч долларов по курсу нацбанка гривни паспорт СН423974 выданый 18 марта 1992 г обязуюсь вернуть деньги с продажи или залога квартиры по адресу АДРЕСА_1 27.03.2008 Подпись». Розписка від 27.03.2008 року не є договором позики, оскільки містить зобов`язання повернути кошти з моменту продажу або застави квартири за адресою: АДРЕСА_1 , тобто має ознаки договору купівлі-продажу або завдатку (попередньої оплати). Відповідачці відомо про договір про намір від 16.10.2008 року, який був укладений між ТОВ «Всеукраїнська спілка спеціалістів агенція нерухомого майна «Аксіома» та позивачкою про доручення продати вищевказану квартиру. Окрім того, відповідачка самовільно здійснила виправлення дати укладення розписки з 27.03.2008 року на 27.03.2009 року, де цифра «8» була виправлена відповідачкою на «9». Такий доказ свідчить про те, що подія укладення розписки від 27.03.2008 року передувала укладенню договору про намір від 16.10.2008 року, а отже це підтверджує неправильність дати укладення розписки та правової природи правочину (розписки), яка не може бути договором позики та може свідчити про те, що він укладений під впливом помилки. Наведена ним у позові чисельна судова практика доводить, зокрема, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Дані факти стороною відповідача не заперечуються. Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів та строк їх повернення. В той час, як спірний правочин не відноситься до договору позики, оскільки містить зобов`язання позивачки повернення коштів з продажу «квартири за адресою: АДРЕСА_1 ». Таку позицію визначено і у постанові ВС від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц. Отже, у подібній справі Верховний Суд вказав на недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, оскільки згідно із розпискою відповідач лише зобов`язався віддати позивачу грошові кошти після продажу земельної ділянки, а не повернути отриману у борг суму коштів. Крім того, розписка містить виправлення дати укладення розписки, а саме рік 2008 виправлено на 2009.

Щодо позовної давності представник позивачки вказує таке.

Представник відповідача просить застосувати позовну давність без зазначення обставин, які б доводили пропуск такого строку з боку позивачки, а посилається лише на норми ЦК України. Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Верховного Суду від 21.10.2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18). Відтак, причин спливу позовної давності з боку позивачки не вказано та вона може застосовуватися тільки до обґрунтованих позовних вимог, про що фактично і просить представник відповідачки.

Посилаючись на те, що представник відповідачки просить застосувати позовну давність, тим самим визнаючи обґрунтованість позовних вимог, а отже, на думку представника позивачки, відсутні будь-які правові підстави для застосування заходу забезпечення судових витрат, передбачених ст. 135 ЦПК України, доказів понесення яких до відзиву не надано.

Щодо відсутності фактів зловживання процесуальними правами з боку позивачки та її представника, останній зазначає наступне.

Представник відповідачки вбачає, що позивачка та її представник - адвокат Шипілов О.В. зловживають процесуальними правами, оскільки звернулися до суду з начебто завідомо безпідставним позовом. Таке твердження є безпідставним, оскільки, по-перше, представник відповідачки ототожнює поняття «недійсність правочину (розписки)» та «виконання зобов`язань за правочином (розпискою)». Всі судові рішення, на які послався представник відповідачки, стосуються саме виконання зобов`язань позивачкою за спірною розпискою. В той же час, в даному позові позивачка обґрунтовує недійсність правочину з вищевказаних підстав, в тому числі щодо іншої правової природи спірного правочину та виправлень дати складення розписки відповідачкою. При цьому, витребування судом оригіналу розписки представник відповідачки вважає необґрунтованим та не спростовує сам факт виправлення в ній. По-друге, позивачка має право на захист свого порушеного цивільного права (ст. ст. 15, 16 ЦК України). Оскільки оригінал спірної розписки знаходиться у відповідачки, то встановлення факту виправлення дати її складання та доведення її недійсності в цілому, можливе лише в судовому порядку. Обґрунтування вибраного способу захисту позивачка зазначила в позовній заяві. По-третє, представник відповідачки просить застосувати позовну давність, тим самим визнаючи обґрунтованість позовних вимог позивачки. За таких обставин, представник позивачки вважає, що у діях позивачки та її представника відсутні будь-які ознаки зловживання процесуальними правами, а направлені лише на захист порушеного цивільного права позивачки. Крім того, вбачається, що відповідачка намагається уникнути від з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме наявність внесених виправлень в дату складення розписки та встановлення дійсної правової природи розписки. З метою встановлення дійсних обставин справи та наявності виправлень в оригіналі спірної розписки, після надання відповідачкою її оригіналу, представник позивачки зазначає про необхідність проведення почеркознавчої експертизи, яку пропонує доручити ТОВ «Український центр судових експертиз».

21.05.2024 року від представника позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_5 через підсистему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання, в якому він просив витребувати з Дарницького районного суду міста Києва всі матеріали цивільної справи № 753/9735/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, та після надходження таких матеріалів справи до суду та наявності там оригіналу спірної розписки, призначити почеркознавчу експертизу з метою встановлення наявності чи відсутності виправлень в даті складення розписки від 27.03.2008 року, яка була складена позивачкою.

Ухвалами суду від 19.02.2025 року суд перейшов від розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін до розгляду справи в порядку загального провадження та замінив засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням судом, а також за клопотанням представника позивачки витребував з Дарницького районного суду міста Києва з цивільної справи № 753/9735/16 оригінал розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 .

На виконання зазначеної ухвали з Дарницького районного суду міста Києва до суду надійшла копія розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 , яка зберігається в матеріалах справи № 753/9735/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики із зазначенням того, що до суду надавалась ксерокопія розписки, про що зазначено в поданих до позовної заяви додатках.

У зв`язку з тим, що місцезнаходження оригіналу розписки ОСОБА_2 про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 , яка є предметом розгляду справи встановити не надалось можливим, суд у підготовчому судовому засіданні, за клопотанням представника позивачки, визнав обов`язкову участь відповідачки ОСОБА_1

31.07.2025 року від представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла заява, в якій він просив суд: 1) визнати поважною причину неявки відповідачки ОСОБА_1 у судове засідання; 2) розглянути справу за її відсутності, врахувати пояснення, надані у відзиві на позовну заяву щодо обставин спору; 3) надати оцінку зловживанням процесуальними правами з боку представника позивачки; 4) розглянути повторно клопотання про забезпечення судових витрат у сумі 30000 грн; 5) опитати адвоката Шипілова О.В. та позивачку ОСОБА_2 з приводу обставин виготовлення та засвідчення копії розписки від 27.03.2008, яка долучена до позовної заяви.

08.08.2025 року від представника позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_5 через підсистему «Електронний суд» до суду надійшло заперечення проти клопотання представника відповідачки від 31.07.2025 року, в якому він просив, зокрема: 1) встановити додатковий строк для подання доказів, вказаних у додатках №№1-6, де необхідність їх подання виникла з необхідністю надання додаткових пояснень у запереченні на клопотання представника відповідача від 31.07.2025 року; 2) відмовити в задоволенні клопотання відповідача від 31.07.2025 року; 3) витребувати з Дарницького районного суду м. Києва всі матеріали цивільної справи № 753/16809/14-ц (змінена на номер № 753/9735/16-ц); 4) повторно викликати ОСОБА_1 в судове засідання у справі № 496/2860/23 для надання пояснень у справі, де більшість обставин представнику відповідача невідомі, зокрема, місцезнаходження спірної розписки від 27.03.2008 (9) року, дату та обставини її укладення тощо; 5) викликати ОСОБА_1 в судове засідання, як свідка, для надання пояснень у справі № 496/2860/23 з вищезазначених обставин.

23.09.2025 року від представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла заява, в якій він просить суд: 1) закрити провадження у цивільній справі № 496/2860/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним у зв`язку з відсутністю предмета спору та наявністю рішення суду, яке набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, з того ж предмету та з тих самих підстав; 2) визнати дії позивачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Шипілова О.В. такими, що містять ознаки зловживання процесуальними правами; 3) застосувати до позивачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Шипілова О.В. заходи процесуального примусу у вигляді штрафу відповідно до вимог ст. 148 ЦПК України.

Заява мотивована тим, що позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, яка наразі розглядається Біляївським районним судом Одеської області, обґрунтована наступним. Позивачка визнає, що 27.03.2008 року вона ( ОСОБА_2 ) власноруч написала розписку про те, що отримала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000 доларів США (ці обставини визнаються відповідачкою в повному обсязі). Далі, позивачка вказує, що ОСОБА_1 виправила дату розписки з 27.03.2008 на 27.03.2009 (ці обставини є надуманими та не підтверджуються жодним доказом). На підставі вказаних обставин, позивачка просить визнати недійсним правочин, а саме розписку від 27.03.2008 року, мотивуючи тим, що розписка складена внаслідок помилки. Водночас, спірні правовідносини вже були досліджені судом та судом зроблено висновок з цього питання, відтак представник відповідачки вважає, що провадження у справі має бути закрито з наступних підстав. Так, Дарницьким районним судом м. Києва розглянута цивільна справа № 753/9735/16-ц (провадження № 2/753/5174/16) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява була обґрунтована тим, що 27 березня 2008 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у борг 30000 доларів США, про що написала розписку. У зв`язку з невиконанням зобов`язання ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом порушеного права. До позовної заяви у справі № 753/9735/16-ц була долучена фотокопія розписки від 27.03.2008 року (а.с. 30, т. 1). Аналогічну фотокопію цієї ж розписки від 27.03.2008 року долучила до позову і ОСОБА_2 у даній справі. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року у справі № 753/9735/16-ц (провадження № 2/753/5174/16) було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 295359 грн 53 к. та 3% річних у розмірі 8860 грн. Вказане рішення набрало законної сили 17.01.2017 року. Таким чином, ухвалюючи рішення про стягнення боргу, суд фактично встановив юридичний факт укладення договору позики, його дійсність, а також підтверджуючий цей факт документ розписку від 27.03.2008 року. Отже, спірні правовідносини вже були предметом судового розгляду і остаточно вирішені рішенням суду, яке набрало законної сили. У низці судових рішень дійсно було допущено технічні описки щодо дати укладання розписки. Так, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2015 року було скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18.11.2014 року та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 і стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 389 100,00 грн (а.с. 76-78, т. 1). У цьому рішенні апеляційний суд помилково зазначив у другому абзаці описової частини, що «27.03.2009 ОСОБА_1 надала у борг ОСОБА_2 30000 доларів США». Аналогічна описка міститься і в мотивувальній частині рішення, де суд послався на договір позики від 27.03.2009 року. В подальшому ця ж помилка була відтворена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 року та в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року. З метою усунення описки, на підставі ст. 269 ЦПК України, представником ОСОБА_1 , адвокатом Шахновським О.О., подано відповідну заяву про виправлення помилки у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року, а саме - зазначити правильну дату складання розписки: 27 березня 2008 року. Таким чином, зазначення судами у текстах рішень дати 27.03.2009 року є очевидною опискою, що підтверджується матеріалами справи та доданою до позову фотокопією розписки від 27.03.2008 року. Вказана технічна помилка не змінює фактичних обставин і не створює нового предмета спору. Із обставин справи вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки вона не довела належними і допустимими доказами наявність спору між сторонами щодо дати складання розписки. Представник відповідачки наголошує на тому, що позивачка не заперечує факт складання розписки 27 березня 2008 року. У поданій позовній заяві ОСОБА_2 фактично відтворює зміст цієї розписки та прямо визнає, що отримала від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в розмірі 30000 доларів США. Таким чином, позивачка не ставить під сумнів ані сам факт укладення договору позики, ані факт передачі та отримання коштів. Вона лише посилається на формальні припущення щодо виправлення дати у розписці, які не підтверджені належними та допустимими доказами. У такій ситуації відсутнє будь-яке порушене суб`єктивне право позивачки, яке потребувало б судового захисту. Більше того, визнання позивачкою факту отримання позики виключає можливість визнання розписки недійсною, оскільки вона лише підтверджує реальність договірних відносин між сторонами. Більше того, вимога про визнання розписки недійсною є неналежним способом захисту, оскільки розписка сама по собі не є правочином, а лише письмовим доказом укладення договору позики (ст. 202, 1047 ЦК України). Таким чином, визнання її недійсною не може породжувати чи змінювати прав та обов`язків сторін. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. При цьому спірні правовідносини між сторонами вже були вирішені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року, яке набрало законної сили. Позивачка визнає факт складання розписки 27.03.2008 року та отримання коштів, тому відсутнє будь-яке порушене право, яке потребує судового захисту. Вимога про визнання розписки недійсною є неналежним способом захисту, оскільки розписка є лише доказом, а не правочином. Отже, представник відповідачки вважає, що предмет спору відсутній, а провадження у справі підлягає закриттю.

Окрім того, представник відповідачки вказує на неналежну процесуальну поведінку ОСОБА_2 , посилаючись на наступне. Як вже було зазначено вище, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року у справі № 753/9735/16-ц (провадження № 2/753/5174/16) було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 295 359,53 грн та 3% річних у розмірі 8860,00 грн. Вказане рішення набрало законної сили 17.01.2017 року та відповідачкою до апеляційного суду не оскаржувалось. При цьому, відповідачка та її представники в судові засідання не з`являлась, заперечення та докази на обґрунтування заперечень до суду не надавали. Натомість, після початку примусового виконання рішення ОСОБА_2 вживала заходи для виведення належного їй майна від звернення стягнення на це майно, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування (справа № 381/2296/18). У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. про визнання договору дарування недійсним. Позовна заява мотивована тим, що 15 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір дарування 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. Постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2019 року в частині визнання договору дарування недійсним скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволено. Визнано недійсним договір дарування, укладений 15 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Постанова апеляційного суду обґрунтована тим, що на момент укладення договору дарування 1/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 мала невиконані зобов`язання перед ОСОБА_1 , а тому дарувальник, зловживаючи своїм правом, діяла недобросовісно, з наміром завдати шкоди кредитору. 20 лютого 2022 року адвокат Шипілов О.В. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 квітня 2022 року заяву адвоката Шипілова О.В., подану в інтересах ОСОБА_2 , про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року повернуто заявнику. В зазначеній ухвалі суд серед іншого вказав: «Адвокат Шипілов О.В. зловживаючи своїми процесуальними правами подав заяву про перегляд «ніби то» заочного рішення, що було ухвалено Дарницьким районним судом м. Києва 09 листопада 2016 року, намагаючись суд ввести в оману. Таким чином, суд дійшов висновку, що подання адвокатом Шипіловим О.В. такої заяви про перегляд рішення Дарницького районного суду м. Києва 9 листопада 2016 року в порядку передбаченому ст. ст. 284, 287 Глави 11 ЦПК України, є зловживанням правом з боку представника відповідача у справі, оскільки у вказаній справі заочного рішення не ухвалювалось». Не погодившись із ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 квітня 2022 року, адвокат Шипілов О.В. оскаржив рішення до апеляційного суду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Суд апеляційної інстанції наголосив, що «апелянт був обізнаний про розгляд даної справи, вчиняв процесуальні дії, однак доказів, які б свідчили про вчинення апелянтом усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суду не надав, а зазначені в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження обставини не свідчать про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які завадили апелянту подати апеляційну скаргу у встановлений законом строк». Далі, адвокат Шипілов О.В. від імені та в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, укладеного у вигляді розписки від 27.03.2008 року в порядку статей 203, 215 ЦК України. Як вже було зазначено, адвокат Шипілов О.В. знову навмисно вводить суд в оману щодо дійсних обставин справи, штучно створюючи підстави для звернення до суду. Достеменно знаючи про дату укладання розписки, адвокат Шипілов О.В. використовує помилку відносно дати укладання розписки, як підставу звернення до Дарницького районного суду міста Києва із заявою про перегляд рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09.11.2016 року за нововиявленими обставинами. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 вересня 2025 року відмовлено у перегляді рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09.11.2016 за нововиявленими обставинами. Вказану ухвалу проголошено в судовому засіданні. Повний текст ухвали ще не оприлюднювався. З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 та її представник вдаються до систематичних дій, спрямованих на уникнення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та створення штучних підстав для повторного розгляду вже вирішеного спору. Такі дії виражаються у наступному: - ухиленні від належної участі в судовому процесі та невиконанні процесуальних обов`язків; - відчуженні майна з метою уникнення звернення стягнення, що судом визнано зловживанням правом; - поданні численних безпідставних заяв про перегляд судових рішень, у тому числі з використанням очевидних технічних описок, достеменно відомих стороні; - введенні суду в оману з метою затягування процесу та перешкоджання виконанню судового рішення. Систематичність такої поведінки у поєднанні з фактичною відсутністю правових наслідків для позивачки створює відчуття безкарності та підриває засади добросовісності учасників процесу, закріплені у ст. 13, 44 ЦПК України. Таким чином, наявні всі підстави для висновку, що поданий позов є проявом зловживання процесуальними правами, спрямованим не на захист порушеного права, а на перешкоджання виконанню чинного рішення суду та затягування судового розгляду. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Представник відповідачки вважає, що до ОСОБА_2 та її представника адвоката Шипілова О.В. має бути застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у межах, встановлених ст. 148 ЦПК України. До цієї заяви представник відповідачки додав докази на підтвердження перебування ОСОБА_1 за межами України.

25.09.2025 року від представника позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_5 через підсистему «Електронний суд» до суду надійшло заперечення проти клопотання представника відповідача від 23.09.2025 року щодо закриття провадження у справі № 496/2860/23 та заява про визнання дій відповідача зловживанням процесуальними правами, в якому він просить суд відмовити в задоволенні заяви представника відповідача від 23.09.2025 року та визнати дії відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Шахновського О.О. зловживанням процесуальними правами та застосувати до них заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у відповідності до ст. 148 ЦПК України

При цьому вказує, що він повністю заперечує проти задоволення заяви представника відповідача про закриття провадження по справі, оскільки підставою для закриття провадження у справі № 496/2860/23 може бути судове рішення щодо визнання правочину недійсним (розписки від 27.03.2008) у відповідності до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України. Рішенням у справі № 753/9735/16-ц стягуються грошові кошти за вищевказаною розпискою за приписами ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, а отже відсутні підстави, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Окремо зазначив щодо відсутності фактів зловживання процесуальними правами з боку ОСОБА_2 та її представника, оскільки звернення до суду позивача є її правом, а не фактом зловживання, що потребує більш детального вивчення ст. 44 ЦПК України. Вважає, що в діях представника відповідачки, адвоката Шахновського О.О., вбачається зловживання процесуальними права, які полягають у заявленні вказаним адвокатом завідомо безпідставного відводу судді та вчинення останнім певних дій (надання суду недостовірної, протилежної за змістом інформації щодо місцезнаходження спірної розписки), що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Представник відповідачки Шахновський О.О. в підготовчому судовому засіданні заяву про закриття провадження по справі підтримав, посилаючись на обставини, викладені в заяві, та просив задовольнити її у повному обсязі.

Представник позивачки Шипілов О.В. в підготовчому судовому засіданні проти задоволення заяви представника відповідачки про закриття провадження по справі заперечував з підстав, викладених в запереченні, та просив відмовити у її задоволенні у повному обсязі.

Приймаючи до уваги пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Представник позивачки, звертаючись до суду із позовною заявою, зазначив, що написана позивачкою розписка від 27.03.2008 року, в якій відповідачка здійснила виправлення в даті її укладення, не є договором позики, натомість має ознаки договору купівлі-продажу або завдатку (попередньої плати), укладеного під впливом помилки.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідачки вказав, що жодних ознак договору купівлі-продажу або завдатку розписка, написана позивачкою 27.03.2009 року, не має, а фактично є договором позики, за яким остання отримала від відповідачки у борг грошові кошти в сумі 30000 доларів США, які зобов`язалась повернути з продажу або застави квартири, що встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року, а представник позивачки вводить суд в оману щодо дійсних обставин справи, штучно створюючи підстави для звернення до суду з метою ухилення ОСОБА_2 від повернення грошових коштів, а оскільки спірні правовідносини вже були предметом судового розгляду і остаточно вирішені судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому, на його думку, провадження підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що предметом спору у даній справи є розписка, написана ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 в борг грошових коштів в сумі 30000 доларів США, які боржник зобов`язалась повернути за рахунок продажу або застави квартири АДРЕСА_5 . Факт написання розписки ОСОБА_2 визнається.

Разом з тим, в провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебувала цивільна справа № 753/9735/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Предметом розгляду зазначеної справи була згадана вище розписка.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09.11.2016 року позов ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 295350 грн 53 к. та 3% річних 8860 грн. Рішення набрало законної сили 17.01.2017 року.

Вказаним судовим рішенням встановлено факт укладання 27.03.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики, що підтверджується розпискою, у відповідності до якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000 доларів США, які боржник зобов`язалася повернути за рахунок продажу квартири АДРЕСА_5 . Проте ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконала та повернула ОСОБА_1 лише частину коштів в сумі 8000 доларів США.

На підставі вказаного вище рішення 16.02.2017 року судом було видано виконавчий лист № 753/9735/16, який пред`явлено до примусового виконання.

Відповідно до інформації про виконавче провадження від 07.06.2023 року, 04.04.2017 року відкрито виконавче провадження № 53677928, яке наразі перебуває на примусовому виконанні у Дарницькому ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин суд дійшов висновку, що спірні правовідносини вже були предметом судового розгляду і остаточно вирішені рішенням суду, яке набрало законної сили.

Так, ухвалюючи рішення про стягнення боргу, суд встановив факт укладення між сторонами договору позики, що підтверджується розпискою, його дійсність та стягнув на підставі нього відповідну суму заборгованості. Під час розгляду справи у суді ОСОБА_2 , яка брала активну участь у справі, що встановлено в ухвалі Київського апеляційного суду від 29.06.2022 року, жодних вимог про визнання правочину недійним не заявляла, правову природу розписки та дату її написання не оспорювала.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Оскільки існує судове рішення, яке набрало законної сили, яким встановлено як правову природу спірної розписки, так і дату її укладення, що наразі оспорюється позивачкою, а тому суд дійшов висновку, що провадження по даній справі підлягає закриттю.

Окрім викладеного вище, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У 2022 році, тобто майже через шість років після ухвалення Дарницьким районним судом міста Києва судового рішення, представник ОСОБА_2 , адвокат Шипілов О.В., звернувся до цього ж суду із заявою про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09.11.2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

За результатами розгляду цієї заяви 13.04.2022 року Дарницьким районним судом міста Києва була постановлена ухвала про повернення адвокату Шипілову О.В. вказаної заяви, поданої в інтересах ОСОБА_2 , в якій зазначено, що адвокат Шипілов О.В. був представником ОСОБА_2 і у 2016 році, що вбачається із матеріалів справи, та зловживаючи процесуальними правами подав заяву про перегляд «нібито» заочного рішення суду, тоді як суд не проводив заочний розгляд справи, тим самим намагаючись ввести суд в оману.

Після цього ОСОБА_2 оскаржила рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09.11.2016 року до Київського апеляційного суду, який ухвалою від 29.06.2022 року відмовив у відкритті апеляційного провадження, посилаючись на відсутність правових підстав, оскільки ОСОБА_2 була повідомлена про існування вказаної судової справи та приймала активну участь у її розгляді до ухвалення оскаржуваного рішення.

Далі, представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про перегляд рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2016 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.09.2025 року в задоволенні зазначеної заяви представнику відповідачки ОСОБА_2 відмовлено.

Поряд з цим, окрім вказаних судових проваджень, з 2018 року у Фастівському міськрайонному суді Київської області на розгляді знаходилась цивільна справа № 381/2296/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про визнання договору дарування недійсним. Рішенням цього ж суду від 25.02.2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. В подальшому, постановою Київського апеляційного суду від 24.05.2021 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 30.09.2021 року, визнано недійним договір дарування, укладений 15.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. за реєстровим номером 1171. Як встановлено постановами судів апеляційної та касаційної інстанцій, відповідачка ОСОБА_2 діяла недобросовісно та відчужила належне їй нерухоме майно на користь іншої особи з метою уникнення звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу перед ОСОБА_1 .

Аналізуючи зазначені вище обставини суд вважає, що порушуючи чисельні судові провадження ОСОБА_2 таким чином намагається ухилитись від сплати боргу на користь ОСОБА_1 , яка стягнута судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Що стосується заяв представників сторін про зловживання процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

За змістом ст. 144 ЦПК України, одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Статтею 148 ЦПК України визначено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу. У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У випадку зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд, враховуючи конкретні обставини справи, може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

Положеннями ст. 148 ЦПК України регламентовано підстави для застосування судом процесуального примусу у вигляді штрафу, а також його розміри, залежно від суті зловживання процесуальними правами учасником провадження, його тривалості та обставин конкретної справи.

Враховуючи зазначені вище положення вбачається, що застосування заходів процесуального примусу належить до виключної компетенції суду та можливе виключно за його ініціативи, а не за клопотанням учасника справи.

Станом на теперішній час суд не вбачає достатніх підстав для визнання процесуальних дій учасників процесу зловживанням процесуальними правами та застосування до них заходів процесуального примусу, а тому вважає за необхідне у задоволенні відповідних заяв відмовити.

Керуючись ст. ст. 44, 143-144, 148, 255, 260-261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 про закриття провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним задовольнити.

Провадження по цивільній справі № 496/2860/23 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним закрити.

Відмовити представнику відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 в задоволенні заяви про зловживання стороною позивача процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу.

Відмовити представнику позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_5 в задоволенні заяви про зловживання стороною позивача процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом п`ятнадцяти днів з дня складання її повного тексту до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області.

Повний текст ухвали суду складено 17.10.2025 року.

Виготовлення ухвали суду поза межами строків, встановлених частиною шостою статті 259 ЦПК України, обумовлено рядом причин, якими є, зокрема, велика завантаженість суддів Біляївського районного суду Одеської області, в тому числі судді Пендюри Л.О., а також недостатня кількість суддів (з 2016 року кількість суддів у Біляївському районному суді Одеської області зменшилася з 12 до 6 (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ, що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення судових рішень у строки, встановлені чинним законодавством. Крім того, на робочий процес суттєво впливають чисельні повітряні тривоги через ракетні обстріли і необхідність перебування у цей момент суддів та працівників суду у безпечному місці, яким не є службовий кабінет.

Суддя Л.О. Пендюра