Номер провадження: 22-ц/813/1035/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Ярема Х.С. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив із посиланням на застосування до виниклих правовідносин сторін вимог ст. 1046, 1047,ч. 1 ст. 1049, 629 ЦК України стягнути з ОСОБА_2 кошти за Договором позики грошових коштів від 19.09.2022 в розмірі 9294 грн.

Позов мотивував тим, що 19.09.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у простій письмовій формі, згідно умов якого позикодавець передав, а позичальник отримав у власність грошові кошти у розмірі 14500 грн, які зобов`язався повернути протягом 30 календарних днів з дня отримання позики. На підтвердження укладання між позивачем та відповідачем договору позики, відповідачем у день укладення договору було видано розписку на підтвердження факту отримання грошових коштів.

Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, виконавши умови Договору частково та повернувши грошові кошти у розмірі 5206 грн, решта позики у розмірі 9294 грн залишилася неповернутою. Тому, починаючи з 20.10.2022 у позивача виникло право на примусове стягнення сум позики.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України у сторони не наявний обов`язок подавати документи лише в оригіналі, про наявність у позивача оригіналів договору позики та розписки було зазначено на 2 сторінці позову, проте судом у відповідності до ч. 6 ст. 95 ЦПК України не витребувалися оригінали документів.

Додатково зазначає, що судове засідання по справі було призначено на 23.01.2024 о 15:15 годині, проте о 14:49 год почалася повітряна тривога та представника позивача не було допущено до суду, відбій тривоги був лише о 17:43 год, у зв`язку з чим було подано клопотання про розгляд справи без участі.

Щодо твердження суду про відсутність доказів визнання відповідачем договору позики та отримання коштів скаржник вказує, що відповідачем не було подано жодних процесуальних документів, в яких би він визнав чи заперечив проти позову, суд помилково розцінив це як додатковий аргумент в обґрунтування підстав для відмови у позові, а не як визнання позову за замовчуванням.

Зазначає, що складена власноруч розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання відповідачкою грошової суми та обов`язок її повернути.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладених у постановах від 18.09.2013 по справі № 6-63цс13 та від 02.07.2014 у справі 6-79цс14, вказує, що наявність оригіналу розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України, не скористалася, відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Копія ухвали про відкриття провадження та копія апеляційної скарги надсилалася відповідачці за адресою згідно відповіді № 212796 з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 14): АДРЕСА_1 , засобами поштового зв`язку, конверти повернулися до суду із зазначенням про причину повернення «за закінчення терміну зберігання» на 23 січня 2024 року, 06 серпня 2024 року, 10 грудня 2024 року, 11 березня 2025 року, 03 червня 2025 року, 07 жовтня 2025 року (а.с. 74-75; 79-80; 82-83; 86-87; 90-91; 96-97).

При цьому, згідно даних відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру адресою реєстрації відповідачки є: АДРЕСА_1 (а.с. 14). Така сама адреса значиться у паспорті громадянки України на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 8)

Враховуючи розумність тривалості судового провадження, право усіх учасників справи, зокрема позивача, на вирішення його справи судом у розумні строки, колегія суддів вважає за можливе розглянути справи за відсутності відповідачки.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення коштів у розмірі 9294 грн, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с. 95).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 вказаної норми).

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на підтвердження позовних вимог надав лише копію договору та копію розписки, де не визначено дату сплату позики, оригінал розписки ОСОБА_2 від 19.09.2022 не надав. Докази, що відповідач визнав укладення договору позики та отримання коштів, у справі відсутні.

Колегія судів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 19.09.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі укладено Договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_1 надає ОСОБА_2 грошові кошти в позику в сумі 14500 грн, а ОСОБА_2 зобов`язується повернути суму позики протягом тридцяти календарних днів з дня отримання позики (а.с. 3).

Відповідно до п. 1.3 Договору підтвердженням отримання позики по договору є видана ОСОБА_2 розписка, що є додатком № 1 до теперішнього договору.

Згідно з копією розписки від 19.09.2022 ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 14 500 грн відповідно до умов Договору позики від 19.09.2022 (а.с. 4).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти за Договором позики від 19.09.2022 у розмірі 9294 грн, на підтвердження укладення якого надав розписку про отримання від нього грошей в сумі 14500 грн в борг згідно умов Договору позики від 19.09.2022.

Вказав, що відповідач виконала умови договору частково, повернувши позикодавцю кошти у розмірі 5206 грн (дату не зазначає), проте решта позики залишалася неповернутою.

Аналіз змісту договору та розписки до нього свідчить про те, що у відповідності до умов Договору позики позикодавець зобов`язується надати грошові кошти у позику одночасно з підписанням договору та наданням розписки. Позичальник зобов`язується повернути суму позики позикодавцю протягом 30 календарних днів з дня отримання позики (п. 2.1, 2.2 Договору).

Як вбачається з розписки від 19.09.2022, ОСОБА_2 відповідно до умов Договору позики від 19.09.2022 отримала грошові кошти від ОСОБА_1 у розмірі 14500 грн.

Розписка від 19.09.2022 містить прізвище, ім`я, по батькові позикодавця і позичальника, суму позики - 14500 грн, дату 19.09.2022, підпис позичальника, а також позивачем надано копію паспорта громадянки України на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6, 7, 8).

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідачкою на виконання свого процесуального обов`язку не спростовано договір позики, укладений між сторонами, натомість, суд розглядає справи на підставі таких засад цивільного судочинства як диспозитивність та змагальність (ст. 13, 12 ЦПК України) , і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не витребував оригінали документів у позивача, є слушними, оскільки дійсно на виконання вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України суд мав у разі сумнівів щодо наданих копій документів з власної ініціативи витребувати у позивача оригінал таких, роз`яснити наслідки невиконання такого процесуального обов`язку, і тільки у разі ненадання оригіналу письмового доказу не взяти їх до уваги.

Апеляційний суд погоджується з доводом скарги, що суд помилково розцінив та визначив як додаткову підставу для відмови у позові відсутність доказів у матеріалах справи, що відповідач визнав укладення договору позики та отримання коштів, оскільки при вирішення спору обов`язок спростувати доводи позову покладається на відповідача, а не на суд. Проте це означає лише те, що у такому випадку суд повинен розглянути позов і визначити розмір заборгованості, виходячи з умов договору та вимог закону (постанова Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 156/268/21).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надано суду належні та допустимі докази на підтвердження укладення та належне виконання з його боку умов договору позики, тому колегія суддів вважає, що його позовні вимоги є обгрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин рішення суду не відповідає вимогам закону та суперечить обставинам, що мають значення для справи, має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, тому апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за Договором позики від 19.09.2022 в розмірі 9294 грн.

Відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн, за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1610,40 грн, а загалом 2684 грн. Оскільки позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2684 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) борг у розмірі 9294 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 2684 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Дата складення повного тексту постанови 07 жовтня 2025 року

Судді: М.В. Назарова

В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко