Провадження № 22-ц/802/1144/25 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Трикош Н. І.,

з участю:

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Луцької міської ради, про усунення перешкод у користуванні майном, за апеляційною скаргою позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир (далі КЕВ м. Володимир) звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтував тим, що приміщення гуртожитку, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ міста Володимир. Кімната № 36 у гуртожитку була передана у користування військовослужбовцю ОСОБА_5 , який є дідом відповідачки ОСОБА_1 . ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя основний квартиронаймач ОСОБА_5 заселив у житло свою онуку та членів її сім`ї, які є відповідачами у справі. На даний час, сім`я відповідачів веде не здоровий спосіб життя, не оплачує комунальні платежі, спричиняє конфлікти з мешканцями гуртожитку та відчуває повну безкарність за свої вчинки. Відповідач ОСОБА_1 та її малолітня дитина зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 не зареєстрований у даному житлі, однак фактично там проживає. Відповідач ОСОБА_4 , хоча зареєстрований за тією ж адресою, проте в квартирі не проживає. Проживання та реєстрація відповідачів у гуртожитку перешкоджає Міністерству оборони України в особі КЕВ користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідачі не входять до переліку осіб, яких не може бути виселено з житла без надання іншого житлового приміщення.

Покликаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням кімнатою АДРЕСА_3 ; виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 із жилого приміщення кімнати АДРЕСА_3 ; стягнути з відповідачів в користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2025 року позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир задоволено частково.

Ухвалено визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням кімнатою (квартирою) АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир подала апеляційному суду заяву, в якій просила провести судове засідання у відсутності представника позивача у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Луцької міської ради подала апеляційному суду заяву, в якій просила провести розгляд справи у відсутності представника третьої особи, вирішити спір за наявними матеріалами у справі в інтересах малолітнього ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з?явився, хоча у встановленому законом порядку був повідомлений про час і місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у його відсутності.

Відповідно до принципу диспозитивності суд апеляційної інстанції не робить своїх висновків щодо неоскарженої частини рішення ні в мотивувальній ні резолютивній частині судового рішення.

Заслухавши пояснення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із приміщення гуртожитку, судом першої інстанції враховано, що відповідачка ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_3 вселилися у спірне житлове приміщення на законних підставах, як члени сім`ї військовослужбовця ОСОБА_5 (який на час розгляду цієї справи помер), а тому вони не можуть бути виселені із займаного житла без надання іншого житлового приміщення. Відмовляючи у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав, що це призведе до надмірного втручання в його право на житло та повагу до сімейного життя, так як ОСОБА_2 проживає у спірному житловому приміщенні без реєстрації, однак разом зі своєю сім`єю дружиною ОСОБА_1 та малолітнім сином ОСОБА_3 .

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про Збройні Сили України» та статті 10 Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне управління Збройними силами України, а також здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

Відповідно до Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир, затвердженого наказом Командувача Сил логістики Збройних Сил України від 17 січня 2023 року № 16, КЕВ м. Володимир є державною установою Міністерства оборони України, яка створена з метою організації виконання завдань з питань інженерно-інфраструктурного (квартирно-експлуатаційного) забезпечення військових частин, закладів, установ та організації (далі військових частин) Збройних Сил України у Волинській області.

Одним із завдань КЕВ м. Володимир є: організація забезпечення військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку та членів їх сімей, житловими приміщеннями та виплати компенсації за належне для отримання житлові приміщення, а саме організовує розподіл житлового фонду Міністерства оборони України у зоні відповідальності; забезпечує контроль за використанням житлового фонду у гарнізонах Збройних Сил України у зоні відповідальності. КЕВ м. Володимир володіє, користується, розпоряджається закріпленим за ним майном відповідно до мети своєї діяльності та чинного законодавства (т. 1, а. с. 23-30).

Житлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 має статус гуртожитку.

Гуртожиток, що розташований у АДРЕСА_1 , перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир (т. 1, а. с. 19, 23-31).

Майно КЕВ м. Володимир є державною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління. Установа користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, що не суперечать чинному законодавству та Положенню про КЕВ м. Володимир.

Житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 було надано військовослужбовцю ОСОБА_5 у 1987 році (т. 1, а. с. 123).

ОСОБА_5 є дідом відповідачки ОСОБА_1 та прадідом малолітнього ОСОБА_3 .

У квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Інформацією про осіб, які задекларували своє місце проживання (перебування) в житлі станом на 03 лютого 2023 року та картками прописки (т. 1, а. с. 10, 17, 18).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_3 були вселені у гуртожиток як члени сім`ї основного квартиронаймача військовослужбовця ОСОБА_5 .

Та обставина, що відповідачка ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_3 були членами сім`ї ОСОБА_5 , встановлено заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 вересня 2015 року (справа № 161/8749/15-ц) (т. 1, а. с. 174).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1, а. с 16 зворот).

Правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітнім ОСОБА_3 , регулюються нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до частин 3, 4 статті 132 ЖК України осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено, зокрема, членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення (пункт 5 частина 1 статті 125 ЖК України).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як передбачено статтею 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

У своїй позовній заяві КЕВ м. Володимир просив суд виселити із житлового приміщення ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_3 без надання їм іншого житлового приміщення, хоча вони у встановленому законом порядку були зареєстровані і вселені у приміщення гуртожитку як члени сім?ї військовослужбовця ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що підстав для виселення відповідачки ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_3 із жилого приміщення гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не має, оскільки останні були вселені у спірне житлове приміщення на законних підставах.

Крім того позивач КЕВ м. Володимир просив виселити із жилого приміщення гуртожитку відповідача ОСОБА_2 , який проживає за вказаною адресою без реєстрації.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки . Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами 2, 3 статті 4 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 і є батьком малолітнього ОСОБА_3 2014 року народження.

Відповідач ОСОБА_2 проживає без реєстрації у квартирі АДРЕСА_3 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 та малолітнім сином ОСОБА_3 .

Судом при цьому встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 періодично виїжджає на роботу до Республіки Польща, а її малолітній син ОСОБА_3 залишається проживати у жилому приміщенні гуртожитку разом зі своїм батьком ОСОБА_2 .

Отже, квартира АДРЕСА_3 є постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_2 в розумінні положень статті 29 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виселення відповідача ОСОБА_2 з спірного житла призведе до надмірного втручання в його право на житло та повагу до сімейного життя.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2025 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді