справа № 758/9980/24 головуючий у суді І інстанції Якимець О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Даниленком Платоном Олександровичем на рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року та на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації половини вартості легкового автомобіля,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 в особі свого представника - адвоката Натальчук В.В., звернулася до суду із позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, остаточно просила:

стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості легкового автомобіля марки LEXUS ES 300H, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , що є об`єктом права спільної сумісної власності, з урахуванням індексу інфляції та 3% в сумі 462 696, 65 грн, з яких: 371 806,50 грн вартість 1/2 автомобіля, 67 439,37 грн - інфляційні втрати та 23 450,78 грн 3% річних.

В обґрунтування позову покликається на те, що сторони з 06 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва, від 26 жовтня 2021 року у цивільній справі №753/15944/21.

В період перебування у шлюбі, а саме 13 грудня 2018 року вони за спільні кошти та в інтересах сім`ї придбали автомобіль автомобіля марки LEXUS ES 300H, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , право власності на який, при його придбанні було зареєстроване Територіальним сервісним центром 8047 на ім`я відповідача з урахуванням усної згоди Позивача на таку реєстрацію права власності.

За інформацією листа ГСЦ МВС №31/1843АЗ-20442-2024 від 07 вересня 2024 року, транспортний засіб марки LEXUS ES 300H, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , був зареєстрований з 13 грудня 2018 року за ОСОБА_1 , після чого 11 червня 2019 року був за договором купівлі-продажу перереєстрований на нового власника.

Позивач зазначає, що лише після розлучення їй стало відомо, що колишній чоловік ще до розлучення, без її згоди, відчужив вказаний транспортний засіб, на її думку, з метою уникнення його поділу в майбутньому.

Так, влітку 2022 року відповідач, під час відсутності позивачки за місцем проживання, забрав автомобіль, повідомивши, що спірний транспортний засіб є його особистою приватною власністю. Таким чином, позивач дізналась, що відповідач фактично без її відома розпорядився автомобілем, зняв його з обліку та відчужив, чим порушив її право. Отже, тільки влітку 2022 році їй достовірно стало відомо про наявність юридично укладених договорів з боку відповідача з приводу відчуження спірного автомобіля.

Факт перебування спірного автомобіля станом на період припинення шлюбних відносин та після розірвання шлюбу у володінні та користуванні позивача підтверджується протоколом про адміністративне порушення від 04 серпня 2021 року, який в подальшому було скеровано на розгляд до Голосіївського районного суду міста Києва. Постановою Голосіївського районного суду міста Києва позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 122 КУпАП.

Зауважувала, що про можливість продажу спірного автомобіля без відома та згоди позивача, свідчить також інформація вказана в листі Головного сервісного центру МВС №31/3693АЗ-37206-2024 від 18 грудня 2024 року про те, що 14 лютого 2019 року (за 4 місяці до відчуження транспортного засобу) за заявою відповідача відбулася перереєстрація спірного авто при втраті свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, таким чином у відповідача було в наявності інше свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, виданого ТСЦ 8047 від 14 лютого 2019 року, що також пояснює користування позивачем свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 13 грудня 2018 року в грудні 2021 році, яке вважалося втраченим ще в 2019 році.

Вважаючи, що вищевказаний автомобіль був проданий в порушення ст.65 СК України, а саме без її згоди та без її відома, вона звернулась до суду з позовною заявою про стягнення грошової компенсації половини вартості легкового автомобіля.

Відповідно до висновку про незалежну оцінку майна від 01 серпня 2024 року, ринкова вартість автомобіля станом на дату проведення оцінки становить 743 613,00 грн, відповідно, вартість 1/2 частини автомобіля складає 371 806,50 грн.

Позивач вважає, що вказані дії відповідача в сукупності за відсутності згоди позивача на продаж автомобіля та без її відома, пов`язані з самовільним прийняттям рішення з продажу автомобіля в період шлюбних відносин, що є спільною сумісною власністю подружжя, і спрямовані на приховування рухомого майна, придбаного в шлюбі, яке підлягало розподілу в установленому законом порядку в майбутньому та свідчать про те, що відчужуючи спірний автомобіль, відповідач не діяв в інтересах сім`ї, а виключно у власних інтересах з метою зменшення розміру майна подружжя, яке могло підлягати подальшому поділу.

Додатково вказала, що оскільки, грошові кошти отримані від відчуження спірного автомобіля позивачу передано не було, вона зазнала втрат (збитків) від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції, тому відповідач має їй сплатити відшкодування вартості частки автомобіля з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час користування коштами від відчуження транспортного засобу, а також три проценти річних від вартості, починаючи з 08 липня 2022 року (з дня перереєстрації транспортного засобу).

Крім того, у провадженні Обухівського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 372/4839/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя, де предметом спору, є, зокрема будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Оціночна вартість спірного автомобіля становила 149 000,00 грн (підтверджується даними за 2019 рік з інформаційної аналітичної онлайн-системи YouControl, відповідно до якої у 2019 році відповідач отримав дохід від відчуження рухомого майна в розмірі 149 000,00 грн) в той же час вартість автомобіля марки Mazda 6, 2013 року випуску станом на дату придбання в 2019 році становила приблизно від 10 000,00 до 15 000,00 доларів США, що в перерахунку становило від 248 800,00 грн до 373 200,00 грн (офіційний курс долара США станом на 11.09.2019 становив 24,88 грн./долар США). Таким чином, вбачається, що сума отримана від продажу автомобіля марки LEXUS ES 300H, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_1 є неспівмірною із ціною автомобіля марки Mazda 6, 2013 року випуску, не кажучи вже про добудову будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

09 грудня 2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Свої заперечення обґрунтував тим, що дійсно з 06 серпня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Зазначив, що позивачка знала про намір продажу авто і таке відчуження відбулося за її згоди, а отримані від продажу спірного автомобіля грошові кошти були спрямовані на придбання автомобіля Мазда 6, 2013 р.в., синього кольору, номер шасі НОМЕР_4 та добудову спільного будинку, яким одноосібно володіє позивачка за адресою: АДРЕСА_1 .

Також відповідач, зазначав, що позивачка після відчуження спірного транспортного засобу мала змогу його використовувати з дозволу нового власника, оскільки у повсякденному житті використання автомобіля ACURA MDX, 2007 р.в., призводило до надвеликих витрат, так як об`єм двигуна становить 3,7 л. та потребував більше ніж 25 літрів палива на 100 км під час пересування у змішаному режимі.

Вимоги про стягнення суми інфляційних втрат та розміру 3% річних є необґрунтованими, оскільки станом на дату подання письмових заперечень немає жодних грошових зобов`язань у відповідача перед позивачкою. Також звертає увагу, що згідно листа Головного сервісного центру МВС від 24 лютого 2025 року №31/537/АЗ-4446, 17 вересня 2008 року автомобіль ACURA MDX, 3664, 2007 р.в. номер кузова НОМЕР_5 було придбано ОСОБА_2 в розстрочку. 13 листопада 2018 року відбулася перереєстрація даного авто в ТСЦ 8047 на нового власника.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини вартості легкового автомобіля марки LEXUS ES 300H, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у розмірі 371 806,50 грн та судовий збір у розмірі 3 718,07 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Представником позивача подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Даниленко Платон Олександрович 26 червня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі, а також скасувати додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року.

З позиції апелянта відчуження спірного автомобіля відбулось під час перебування сторін у шлюбі, зі згоди та відома позивачки, а отримані від відчуження автомобіля кошти були використанні в інтересах сім`ї, зокрема, для завершення будівельних та ремонтних робіт - житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1518 га, кадастровий номер :10:004:0034, в с. Креничі Обухівського району Київської області, та придбання іншого автомобіля MAZDA 6, 2013 р.в., синього кольору, номер шасі НОМЕР_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2019 року №8046/2019/1663289, який було зареєстровано за позивачкою.

З грудня 2021 року і по теперішній час в Обухівському районному суді Київської області розглядається цивільний спір (справа №372/4839/21) між сторонами щодо поділу майна подружжя з метою поділу житлового будинку площею 434,80 кв.м., ступінь готовності якого становить 94%, що знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,1518 га, кадастровий номер :10:004:0034 в с. Креничі Обухівського району суді Київської області.

Позивачкою під час розгляду в Обухівському районному суді Київської області справи №372/4839/21 не заявлялися вимоги, пов`язані з поділом автомобіля, оскільки їй було достеменно відомо, що він відчужений 11 червня 2019 року, під час шлюбу та за згодою позивачки, а кошти від відчуження автомобіля були використанні в інтересах сім`ї, зокрема: для придбання іншого автомобіля MAZDA 6, 2013 р.в., синього кольору, номер шасі НОМЕР_6 на підставі договору від 11.09.2019 року, який було укладено в ТСЦ (ТСЦ № 8046), який було зареєстровано на позивачкою; для завершення будівельних та ремонтних робіт - житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1518 га кадастровий номер :10:004:0034 в с. Креничі Обухівського району Київської області.

Стосовно заявленого нібито факту перебування спірного автомобіля станом на період припинення шлюбних відносин та після розірвання шлюбу у володінні та користуванні позивача, то про це сторона відповідача повідомляла, що наскільки їй було відомо, позивачка мала можливість за її особистою домовленістю з новим власником періодично користуватись згаданим транспортним засобом. Наявний у матеріалах справи протокол про притягнення особи позивача до адміністративної відповідальності свідчить лише про те, що нею було порушено правила дорожнього руху в момент керування зазначеним транспортним засобом (попередньо отримавши дозвіл його власника на використання автомобіля) в якийсь певний одиничний проміжок часу, але аж ніяк не підтверджує те, що після продажу автомобіля стороною відповідача, позивач продовжувала постійно володіти та користуватись транспортним засобом.

Що стосується обставини перереєстрації спірного авто при втраті свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, та перебування у відповідача в наявності іншого свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, виданого ТСЦ 8047 від 14 лютого 2019 року, то це дійсно пояснюється втратою свідоцтва та, відповідно, необхідністю його заміни у зв`язку із втратою. Очевидно, що старе свідоцтво згодом було знайдено позивачем і лише сам позивач здатна пояснити логіку його використання та пред`явлення.

Крім того, відповідач жодних автомобілів у позивачки не забирав, ні в період перебування у шлюбі, ні після його розірвання.

Будь-які належні, достатні та допустимі докази, на підтвердження цих зазначених позивачем обставин, відображених у рішенні суду, у матеріалах справи відсутні.

Щодо заперечення позивача відносно передчасності твердження відповідача про одноосібне володіння та користування позивачем будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Дійсно, станом на теперішній момент у провадженні Обухівського районного суду Київської області перебуває цивільна справа №372/4839/21 предметом спору у якій є, зокрема будинок та земельна ділянка. Проте, реально там проживає лише позивач, яка дійсно одноосібно користується та володіє згаданими об`єктами. Позивач не йде на жодні домовленості по розподілу майна та встановлення порядку користування, а відповідач в той же час позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, оскільки наразі не може оформити право власності на частину майна допоки не буде вирішено справу у Обухівському районному суді Київської області.

Саме тому твердження ОСОБА_1 є реальними, на відміну від заявленого позивачем.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження вартості автомобіля марки Маzdа 6, 2013 року випуску, тому зазначення про те, що станом на дату придбання в 2019 році така становила приблизно від 10 000,00 до 15 000,00 доларів США, що в перерахунку становило від 248 800,00 грн до 373 200,00 грн (офіційний курс долара США станом на 11 вересня 2019 року становив 24,88 грн./ долар США) нічим не підтверджена, та є голослівним.

Наданий позивачкою Звіт незалежної оцінки містить суттєві неточності, не відповідає вимогам Національного стандарту «Загальні засади оцінки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10 вересня 2003 року. В телефонній розмові представник ГО «Всеукраїнське об`єднання «Українське товариство оцінювачів» повідомила, що зробити рецензію на Звіт незалежної оцінки не є можливим, через зазначені у їх відповіді прогалини (звіт неповний, за нумерацією відсутня сторінка 5, скріншот не читається, відсутні фото об`єкту оцінки, невірно вказані дані у даних про об`єкт оцінки, не зазначено пробіг транспортного засобу та ін. - відповідь ГО «Всеукраїнське об`єднання «Українське товариство оцінювачів» була подана до суду першої інстанції у відповідності до чинного законодавства).

Отже, висновки суду, покладені в основу оскаржуваного рішення не відповідають дійсним обставинам справи та не доведені жодними поданими доказами, тому рішення підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення обґрунтовував тим, що про прийняття до розгляду питання про розподіл судових витрат (винесення додаткового рішення) та про призначення до розгляду згаданого питання судом сторона відповідача не повідомлялась, стороні відповідача про це було невідомо. У електронному суді, доступ куди має представник відповідача, також не було направлено жодного повідомлення з цього питання. Що свідчить про об`єктивну неможливість надати свої пояснення, контраргументи, заперечення щодо заявленого розміру судових витрат.

В останньому судовому засіданні під звукозапис представник відповідача заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

Якщо б сторона відповідача була повідомлена належним чином судом про розгляд питання про розподіл судових витрат, то скористалась би своїм правом на подання заперечень.

Стороною позивача до закінчення судових дебатів було заявлено про подачу доказів пізніше, протягом встановленого строку, проте у самій поданій заяві про розподіл судових витрат (всупереч позиції Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2024 року у справі №346/2744/21) не зазначено поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі.

Згадані обставини є самостійними підставами для скасування додаткового рішення. Іншою підставою є те, що саме основне рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Даниленком Платоном Олександровичем на рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року та на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації половини вартості легкового автомобіля, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

12 серпня 2025 року представниця ОСОБА_2 - адвокатка Натальчук В.В. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечила проти доводів апелянта вважаючи рішення суду першої інстанції законними та обґрунтованими.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Даниленко П.О. доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. 13 жовтня 2025 року адвокатка Натальчук В.В., діючи в інтересах відповідачки, подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні. Доказів на підтвердження зазначеного не надала.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання причини неявки представниці ОСОБА_2 - адвокатки Натальчук В.В.. в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною. Таким чином, з огляду на належне повідомлення про судове засідання самої ОСОБА_2 , з урахуванням висновків Верховного Суду викладених у постанові від 24 жовтня 2024 року у справі №752/8103/13-ц, категорії справи, та строку її розгляду, колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги на рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у шлюбних відносинах з 06 серпня 2006 року, який припинено на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року (справа №753/15944/21).

Від шлюбних відносин ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син.

За час перебування у шлюбі сторони укладали правочини в інтересах сім`ї за спільні кошти подружжя на придбання майна, одержували доходи, будь-яких домовленостей щодо володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності не було встановлено, у зв`язку із чим сторони мають рівні права на нього, а тому в останніх виникли спірні правовідносини відносно об`єктів спільної сумісної власності.

За час перебування сторін у шлюбних відносинах останні набули рухоме майно - а саме автомобіль марки LEXUS ES 300H, 2013 р.в., червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано 13 грудня 2018 року на відповідача, що підтверджено копією свідоцтва про реєстрацію.

Згідно відповіді ГСЦ МВС №31/1843А3-20442-2024 від 09 липня 2024 року, 11 червня 2019 року автомобіль марки LEXUS ES 300H, 2013 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , відчужений відповідачем на користь нового власника на підставі договору №8047/2019/1511710 від 11 червня 2019 року, укладеного в ТСЦ.

Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала висновок про незалежну оцінку майна від 01 серпня 2024 року, оригінал якого суд оглянув у судовому засіданні 05 травня 2025 року. Ринкова вартість автомобіля станом на дату проведення оцінки становить 743 613,00 грн.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог місцевий суд встановив доведеним, що автомобіль був відчужений без згоди та проти волі іншого із подружжя та не в інтересах сім`ї, адже доказів протилежного відповідачем не подано. Тобто, відповідач на власний розсуд розпорядився об`єктом спільної сумісної власності, адже будь-яких доказів взаємної домовленості із позивачем про розрядження спірним майном шляхом його реалізації суду не подав. Факт використання коштів від продажу зазначеного транспортного засобу в інтересах сім`ї та на її потреби, відповідачем не доведено, та таких доказів суду не надано.Вартість відчуженого автомобіля, визначена у звіті про незалежну оцінку транспортного засобу, стороною відповідача не спростована, клопотань про призначення експертизи ним не заявлялося, а тому суд вказаний звіт взяв за основу при визначенні компенсації вартості автомобіля. Однак, оскільки спір між сторонами виник з приводу стягнення грошової компенсації за належну частину майна подружжя, тобто з сімейних правовідносин, суд вважав незастосовними до спірних правовідносин положення ч.2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За обставинами цієї справи подружжям ОСОБА_3 набуто у шлюбі автомобіль LEXUS ES 300H, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

11 червня 2019 року (під час перебування у шлюбі) відповідач ОСОБА_1 відчужив спірний автомобіль.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що спірний автомобіль відчужено зі згоди позивачки та отримані від його продажу кошти витрачено подружжям на придбання іншого автомобіля і для завершення ремонтно-будівельних робіт у будинку в с. Креничі Обухівського району Київської області. Проте, жодних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідач не надав, а за правилами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В той же час, надана позивачкою постанова Голосіївського районного суду міста Києва від 09 грудня 2021 року у справі №752/27792/21 дає можливість зробити обґрунтоване припущення, що у серпні 2021 року (тобто через два роки після відчуження відповідачем спірного автомобіля) ОСОБА_2 мала право користування спірним автомобілем. Доводи апелянта про те, що позивачка мала можливість за її особистою домовленістю з новим власником періодично користуватись цим автомобілем нічим не підтверджені, а отже також не приймаються колегією суддів до уваги.

Отже, оскільки відповідач розпорядився автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача, то остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.

Згідно правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, від 09 грудня 2020 року у справі №301/2231/17, від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18, від 17 серпня 2022 року у справі №545/2396/20, у випадку встановлення судом факту відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Суди також виснували, вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 зроблено висновок, що у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Позивачка надала суду належні, достатні та допустимі письмові докази щодо середньоринкової вартості спірного транспортного засобу, які суд в силу норм ЦПК України не міг не прийняти, оцінивши їх.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в частині недопустимості як доказу вказаного висновку апеляційний суд враховує положення Наказу Міністерства юстиції України від 03 лютого 2020 року №335/5 «Про затвердження Порядку проведення рецензування висновків судових експертів»

Пункт 2 вказаного Порядку визначає, що метою рецензування висновків судових експертів є вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків. Рецензування не проводиться з метою спростування чи підтвердження висновків.

Таким чином, за відсутності іншого експертного висновку щодо ринкової вартості спірного автомобіля, визначаючи вартість спірного транспортного засобу на час розгляду справи, місцевий суд підставно врахував висновок про незалежну оцінку майна від 01 серпня 2024 року, за яким ринкова вартість автомобіля станом на дату проведення оцінки становить 743 613,00 грн.

При цьому згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України саме відповідач, якщо він не погоджується з оцінкою автомобіля, наданою позивачкою, мав доводити протилежне (подати інші докази, просити про проведення відповідної експертизи тощо), однак свій обов`язок щодо доказування не виконав, доказів на підтвердження того, що ринкова вартість майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого, є меншою ніж визначено у висновку про незалежну оцінку майна від 01 серпня 2024 року не надав.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У зв`язку з наведеним дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року належить поновити.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частинами третьою та четвертою статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Тлумачення положень статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.

Також додаткове судове рішення може бути процесуальним засобом реалізації прав учасника справи, якщо воно ухвалюється за заявою такого учасника, поданою з дотриманням відповідної процедури. Так, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Положення ЦПК України визначають обов`язок суду для вирішення питання про судові витрати призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше 20 днів, якщо справа не слухається в письмовому провадженні (частини друга, третя статті 246 ЦПК України). Отже, законодавець визначив обов`язок суду призначити заяву сторони про розподіл судових витрат в судове засідання, якщо справа розглядалася з призначенням її до розгляду по суті в судових засіданнях (не в письмовому провадженні), за наслідком проведення якого має бути прийнято відповідне процесуальне рішення (додаткова постанова, додаткова ухвала).

Однак, у випадку задоволення заяви сторони про розподіл судових витрат, щодо яких сторона доказів не надала, поданої на підставі статті 246 ЦПК України, слід взяти до уваги, що судом під час розгляду справи по суті питання про розподіл судових витрат не розглядалося на засадах змагальності та рівності, оскільки докази на підтвердження розміру судових витрат сторонами не були подані до закінчення судових дебатів чи внаслідок залишення позову без розгляду в підготовчому судовому засіданні.

У процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи частини другої статті 246 ЦПК України, які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

Отже, положення частини четвертої статті 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Подібний правовий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 та Верховним Судом у постанові від 01 листопада 2023 року у справі №202/3681/16.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Оскільки рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року ухвалено за результатами розгляду справи у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, тому відповідно до вимог ЦПК України додаткове рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року суд повинен був ухвалити у такому самому порядку, що й основне судове рішення.

У порушення наведеного місцевий суд розглянув заяву представниці ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у відкритому судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

Зазначене унеможливило відповідача надати заперечення проти таких вимог та доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України), що є порушенням права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та визначеною п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

Орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу у позовній заяві зазначено стороною позивача: 7 000,00 грн - складання та подання позовної заяви, 2 000,00 грн - написання та скерування адвокатського запиту, 3 000,00 грн - вартість участі адвоката в одному судовому засіданні.

Згідно із матеріалів справи, 03 липня 2024 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Кравченко і партнери» укладено договір про надання правничої допомоги №0103/0724.

Відповідно до укладеного договору позивач сплачує адвокату витрати за надання таких послуг, які сторони погодили згідно умов договору №0103/0724 від 03 липня 2024 року та тарифікації послуг Адвокатського об`єднання «Кравченко і партнери», про що складається Акт виконаних робіт за підписом сторін.

Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг №0103/0724-01 від 02 травня 2025 року, сторони погодили, що за період 03 липня 2024 року по 02 травня 2025 року було надано наступні послуги: написання адвокатського запиту - 0.5 год., написання та подання через канцелярію Подільського районного суду м. Києва позовної заяви - 2,5 год., написання та подання через канцелярію суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи та заяви про виклик та допит свідків - 0,5 год., виїзд представника до суду для участі у засіданні, без проведення судового засідання - 1 год, участь адвоката в судовому засіданні - 2,5 год, написання відповіді на відзив - 1 год, написання адвокатського запиту - 1 год, написання клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи - 1 год., написання заперечень на письмові пояснення відповідача - 1 год., усього було витрачено 11 год, вартість нормо-години становить 4 000,00 грн. Всього сума витрат, за надання послуг по справі становить у розмірі 46 000,00 грн.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

З аналізу ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За текстом апеляційної скарги представник відповідача заперечував проти погодженого сторонами розміру витрат на правничу допомогу, вважаючи, його неспівмірним із виконаною адвокатом роботою.

Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі №160/6899/20 зазначив про те, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Тож суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Надаючи оцінку детальному опису виконаних робіт (наданих послуг), наведеному у Акті приймання - передачі наданих послуг від 02 травня 2025 року, колегія суддів погоджується з відповідачем, що заявлений до стягнення розмір витрат не відповідає критерію реальності та дійсності наданих послуг, а тривалість судових засідань з розгляду справи судом першої інстанції не була значною.

Зокрема, у судові засідання у справі 03 жовтня 2024 року та 12 грудня 2024 року, відповідно до протоколів судових засідань, учасники справи не з`явилися. Відповідно витрати на участь адвоката у цих судових засіданнях розподілу не підлягають.

Крім того, написання та подання клопотань про приєднання доказів та запитів не становить значної складності та не потребує значних затрат часу.

З урахуванням вищевикладеного, з огляду на фактичний обсяг послуг, наданих ОСОБА_2 адвокатом АО «Кравченко і партнери», їх дійсність, необхідність, відповідність складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), співмірність часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), у зв`язку з задоволенням позовних вимог, колегія суддів вважає, що відшкодуванню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 35 000,00 грн, оскільки саме такий розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог (у даному випадку позов задоволено на 80,35%), належало стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 28 122,50 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Поряд з цим, апеляційний суд переглядаючи дану справу та ухвалюючи судове рішення бере до уваги, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №201/2288/20 (провадження № 61-7154св22) зазначено, що «рішення суду здатне бути джерелом для набуття цивільних прав і обов`язків тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Рішення суду, як правомірна приватноправова конструкція, не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню для набуття цивільних прав і обов`язків, за відсутності вказівки про це в актах цивільного законодавства». Касаційний суд зауважує, що принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).

Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Аналогічні за змістом висновки сформовано Верховним Судом у постанові від 24 травня 2023 року у справі №179/363/21, та відповідно до ч. 4 ст. 263 підлягають врахуванню судом.

Оскільки за результатами перегляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , з урахуванням позиції ОСОБА_2 яка додаткове рішення суду першої інстанції не оскаржує, а вважає законним та обґрунтованим, колегія суддів дійшовши висновку про наявність підстав для збільшення розміру витрат на правничу допомогу належних до стягнення за рахунок відповідача, вважає за необхідне з метою недопустимості погіршення становища апелянта, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, в межах суми визначеної судом першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 141, 270, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Даниленком Платоном Олександровичем - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року - залишити без змін.

Поновити дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року.

Додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч гривень) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова