КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 жовтня 2025 року місто Київ.

Справа № 369/19784/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11468/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Кролівець О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданої в інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 квітня 2025 року (у складі судді Пінкевич Н.С., повне рішення складено 08.04.2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у вихованні та встановлення графіку спілкування з дитиною

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2023 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 2006 року. Мають спільного сина ОСОБА_4 , 2008 року народження. Спільне життя не склалось за рішенням суду їх шлюб розірвано в 2018 році. Після припинення спільного проживання неповнолітній син залишився проживати разом з нею. Вона з сином виїхала з України як розпочалась війна. Після повернення та неможливість проживання у пошкодженій квартирі, тимчасово з дитиною проживала у своєї матері в с.Музичі. У липні 2022 року повернулись проживати у власне помешкання. Вона повністю опікувалась дитиною, створювала йому всі умови для проживання, навчання, розвитку, дозвілля.

Але з грудня 2022 року ОСОБА_4 виявив бажання проживати з батьком та висунув їй вимогу, щоб вона переписала на нього кватиру. Вважає таку вимогу сина наслідком впливу відповідача, який до цього також вимагав переоформити кватиру на сина. У свою чергу вона намагалась пояснити синові причини неможливості такого кроку, що виявилось безрезультатним, оскільки відповідач продовжує сина налаштовувати проти неї. Після переїзду сина, вона з ним бачилась всього декілька разів, у телефонному режимі також немає можливості з ним спілкуватись через її блокування. Крім того, відповідач перевів сина на дистанційне навчання і поспілкуватись у школі вона позбавлена можливості. Всі її намагання відновити спілкування з сином виявились марними.

Після звернення до служби у справах дітей, їй був встановлений графік побачень з сином, який не можливо виконати. Але через наявність неприязних стосунків, вирішити питання щодо усунення перешкод та встановлення графіку спілкування дитини з матір`ю, яка проживає окремо, в добровільному порядку виявилось неможливо.

Просила суд:

зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у спілкування матері ОСОБА_2 з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визначити порядок участі матері ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

особисті побачення двічі на тиждень протягом години у місці за вибором матері без присутності батька;

в другу та четверту п`ятницю та суботу кожного місяця з 20.00 год. п`ятниці до 20.00 год. без обмежень місця прогулянок, з можливістю поїздок до родичів, без присутності батька;

кожні шкільні літні канікули не менше 14 діб, зимові не менше ніж 5 діб, у тому числі з правом вивозити дитину на відпочинок та оздоровлення без супроводу батька, в осінні та весняні канікули не менше ніж 3 доби;

кожного року у день народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_2 не менше 2 годин;

кожного року у день народження матері - ІНФОРМАЦІЯ_3 не менше 2 годин;

особисте безперешкодне спілкування за допомогою будь-яких засобів зв`язку, у тому числі мережа Інтернет, програма Skype, Viber у будь-який зручний час;

надавати один раз на місяць або за потребою інформацію про стан здоров`я, розвиток, виховання сина, місце проживання сина.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Визначено наступні способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_5 , 2008 року народження, а саме зустрічі кожної суботи з 13.00 до 18.00.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог, представник позивача 7 травня 2025 року подав через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення в оскаржуваній частині є таким, що винесено при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що вчинення перешкод батьком у зустрічах дитини з матір`ю підтверджуються належними доказами у справі, а саме показами свідків, приховування відповідачем адреси, за якою проживає їхня спільна дитина, відеозаписом, яким доведено тиск відповідача на дитину.

Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно не виключив з задоволеної вимоги застереження «без присутності батька», враховуючи, що суд встановив значний вплив батька на думку дитини.

Зазначає, що способи спілкування, які судом не були задоволенні (можливість поїздок до родичів, на відпочинок та оздоровлення, зустрічі у дні народження як матері так і дитини, безперешкодне спілкування будь-якими засобами зв`язку, можливість отримувати інформацію про стан здоров`я дитини тощо) спрямовані насамперед на реалізацію інтересів дитини, яка потребує повноцінного спілкування (зокрема в колі спільних родичів), відпочинку та оздоровлення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

5 червня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Звертає увагу, що обидва допитані свідки є родичами позивача і прямо заявляли про свою прихильність до неї і неприязнь до відповідача, свідки плутались у хронології подій та згодом повідомили, що про перешкоди у спілкуванні з сином дізнались від позивача.

Вказує, що небажання відповідачем і сином повідомляти позивачеві дійсну адресу свого проживання не вказує на створення їй перешкод у спілкуванні з сином, а є наслідком поведінки позивача.

Вважає, що позивач ігнорує вік і думку сина, сподіваючись, що ставлення дитини до неї може бути змінено шляхом судового примусу.

Також не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_3 6 травня 2025 року подав засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Вказує, що відповідач зобов`язаний буде забезпечувати явку сина ОСОБА_7 , на зустрічі з позивачем, навіть і в тому випадку, якщо позивач не змінить свого ставлення до сина, а син не відновить свого бажання спілкуватись з матір`ю, що не може відповідати інтересам дитині, яка чітко висловила свою думку, щодо можливості спілкування з матір`ю.

Вважає, що за відсутності перешкод у спілкуванні позивача з сином, безпідставним є і застосування частини другої статті 159 СК України та встановлення для позивача способу участі у вихованні і спілкуванні з сином, особливо без врахування думки останньої.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 2 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

10 червня до Київського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення в оскаржуваній частині залишено без змін.

Вважає, що така апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою, та мотивованою лише страхом батька перед відповідальністю, до якої його може бути притягнуто згідно норм «Про виконавче провадження».

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 . ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги відповідача та заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Як встановлено судом, 21 липня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві.

Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 лютого 2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний.

З наданих сторонами доказів як мати ОСОБА_2 , так і батько ОСОБА_3 забезпечені житлом, мають задовільні умови проживання, в тому числі й для дитини ОСОБА_4 , працюють, мають дохід, позитивні характеристики з місця роботи, проживання, несуть витрати на утримання сина.

З пояснень сторін встановлено, що після припинення спільного проживання син ОСОБА_4 проживав з матір`ю ОСОБА_2 , але з грудня 2022 року за власним бажанням переїхав проживати до батька ОСОБА_3 ; як на час переїзду дитини, так і на час вирішення справи в суді між батьками склались вкрай напружені та неприязні відносини, між ними також триває майновий спір.

02 травня 2023 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , 2008 року народження, в розмірі частини доходу, щомісячно і до повноліття дитини, починаючи з 21 лютого 2023 року.

Наказ пред`явлений до примусового виконання до Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ) - ВПНОМЕР_1, заборгованість по сплаті аліментів відсутня.

Відповідно до пояснень сторін у сина ОСОБА_4 відкритий конфлікт з ОСОБА_2 , внаслідок якого дитини прийняла рішення змінити місце проживання, відмовляється спілкуватись з позивачкою в телефонному режимі, відмовляється від зустрічей. Всі дії, які вчинялись ОСОБА_2 для відновлення спілкування результату не дали, натомість дитина ще більше віддалилась та закрилась від матері.

Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації №524 від 31 серпня 2023 року визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_5 , 2008 року народження, а саме: кожної суботи з 13:00 до 18:00, попередньо перші десять зустрічей з неповнолітнім провести за участі психолога Солом`янського районного в місті Києві центру соціальних служб для налагодження батьківських стосунків.

Відповідно до листа Солом`янської районної в місті Києві центру соціальних служби №108/39-1333 від 03 листопада 2023 року за весь час була проведена лиш одна спільна зустріч матері і дитини, на інші дитина відмовилась приходити; також окремо проведено індивідуальні психологічні консультації з дитиною (три) та з ОСОБА_2 (чотири).

Встановлюючи відповідний графік, суд першої інстанції зазначив, що крім права матері, є право й дитини бути почутою своєю матір`ю на її розуміння та повагу вже до майже повнолітньої особи, до його думки, до його рішень. Суд дійшов висновку, що саме такий графік надасть можливість відновити взагалі побачення матері та дитини, відновити та налагодити відносини між собою, за умови рекомендації психолога «почути дитину», усвідомити, що син став дорослим, має друзів, приймає рішення та може нести відповідальність за них, але й пам`ятати, що в деяких сферах він залишається дитиною, яка потребує маминої уваги, любові, сприйняття, розуміння.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, про те, що спілкування дитини з матір`ю буде відповідати її найкращим інтересам. Разом з тим встановлений порядок спілкування є занадто обмеженим, порівняно з правами батька на спілкування з сином.

Також суд погоджується з доводами скарги відповідача, що дитина не може бути примушена до спілкування, в спосіб та порядку, які не узгоджуються з її бажаннями та волевиявленням.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції

про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною є реалізацією матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Отже, системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Мати, яка проживає окремо від дитини, зобов`язана брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи її ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Батько, який проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини

(далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, визначаючи спосіб участі матері у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю переважають інтереси батьків.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду: від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23) та багатьох інших.

У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.

Стаття 3 ЦПК України передбачає, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема змагальність сторін, диспозитивність.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи та пояснень сторін та неповнолітнього ОСОБА_10 вбачається тривалий конфлікт між колишнім подружжям, а також між матір`ю та сином та наявність невирішеного непорозуміння. Зазначені обставини призвели до послаблення сімейного зв`язку матері та сина, унеможливлюючи стабільний контакт та розвиток здорових сімейних стосунків, не зважаючи на бажання кожного з них продовження спілкування.

Діючи в інтересах неповнолітньої дитини, суд вірно дійшов висновку про необхідність встановлення порядку участі матері у вихованні сина.

Суд вірно встановив, що між батьками існує спір, а зі сторони ОСОБА_3 має місце поведінка, яка не сприяє відновленню здорового спілкування між матір`ю та хлопчиком. Так, відповідач приховує від позивача місце проживання дитини, що ОСОБА_3 підтвердив у відзиві на апеляційну скаргу. Також, як вбачається з листування між позивачем та відповідачем, батько не повідомляє про стан сина матері, регулярно ігноруючи запитання та повідомлення останньої (том 1,139-140).

В постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року в справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22) зазначено, що правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.

Разом з тим апеляційний суд, враховуючи права матері на особисте спілкування з дитиною, які є рівними з батьком, стан їхніх стосунків наразі, які можливо налагодити лише через зустрічі та розмови, вважає, що час, який суд першої інстанції визначив у графіку спілкування, є недостатнім для повноцінної реалізації прав та обов`язків ОСОБА_2 по вихованню сина, а також не відповідає найкращим інтересам дитини, яка обмежуючи себе в спілкуванні з матір`ю не до кінця розуміє наслідки, які може викликати таке обмеження для її психологічного здоров`я та формування як особистості.

Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, враховуючи вік хлопця , якому станом на дату вирішення справи в апеляційному суді виповнилось 16 років, та причини не вирішення конфлікту між ним та матір`ю, ОСОБА_2 необхідно дослухатися думки та бажань дитини, адже, перш за все, графік спілкування батьків з дитиною повинен сприяти захисту прав та інтересів саме дитини. Позивачка має розуміти, що примушування дитини до спілкування з нею неможливе навіть шляхом ухвалення судового рішення, таке спілкування має відповідати в першу чергу волевиявленню та бажанню дитини. З урахуванням зазначеного, апеляційний суд вважає за необхідне доповнити графік спілкування матері з сином та додати уточнення про погодження таких зустрічей з ОСОБА_10 , а саме визначити наступні способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_5 , 2008 року народження,:

зустрічі кожної суботи з 13.00 до 18.00 за місцем проживання дитини, без присутності батька, або в іншому місці або в інші чотири дні на місяць попередньо узгодженими з дитиною;

кожні шкільні літні канікули не менше 14 діб, зимові не менше ніж 5 діб, в осінні та весняні канікули не менше ніж 3 доби в попередньо узгоджені дні;

кожного року у день народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_2 не менше 2 годин, за бажанням дитини;

кожного року у день народження матері - ІНФОРМАЦІЯ_3 не менше 2 годин, за бажанням дитини;

особисте безперешкодне спілкування за допомогою будь-яких засобів зв`язку, у тому числі мережа Інтернет, програма Skype, Viber у будь-який зручний для дитини час, за бажанням дитини.

На думку колегії суддів, такий порядок і способи участі позивача у спілкуванні та вихованні сина є такими, що не суперечать віковим потребам дитини та за сумлінного ставлення батька і матері до виконання своїх батьківських обов`язків, мають бути на цьому етапі достатніми для забезпечення належної участі матері у процесі виховання дитини та його гармонійного розвитку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо невірного висновку суду першої інстанції в частині встановлення графіку у зв`язку з недоведеністю перешкоджання батьком у спілкуванні матері з сином апеляційним судом відхиляються, так як сам факт подання позову та наявність заперечень проти нього, які висловлені і в суді першої інстанції і у відзиві на апеляційну скаргу позивача є прямим і безпосереднім свідченням факту наявності спору, щодо порядку участі матері у вихованні сина та намаганням батька повністю усунути матір від спілкування з сином, що не відповідає інтересам неповнолітньої дитини.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 27 серпня 2024 року у справі 757/26787/22.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що відмова у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею ( у випадку не встановлення таких перешкод) не є підставою для відмови судом у визначенні способів і порядку участі у вихованні дитини. Інше призвело б до формальних перешкод у реалізації прав, передбачених частиною другою статті 159 Сімейного кодексу України, а також може призвести до порушення гарантій, передбачених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо посилання відповідача у апеляційній скарзі на покладення на нього обов`язку і відповідальності за виконання рішення суду, то суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що для встановлення психологічного контакту між матір`ю та сином необхідно також вчинення відповідних дій з боку батька, які сприятимуть відновленню зв`язку матері та сина, що безумовно відповідає найкращим інтересам дитини.

Подібний висновок підтримано ВС у постанові 23 березня 2023 року, справа №759/4616/19-ц.

Обом сторонам, які перш за все є батьками їхньої спільної дитини, слід навчитися комунікувати між собою для налагодження їх відносин, щоб у майбутньому вони мали змогу вирішувати спільні питання, які виникатимуть та стосуватимуться виховання їхнього спільного сина. Тільки у разі досягнення спільного консенсусу всі подальші дії як батька, так і матері, здорові відносини між ними, будуть сприяти нормальному розвитку дитини, її ментальному здоров`ю, відповідатиме її якнайкращим інтересам. Вплив батьків на дитину шляхом формування негативного образу батька чи матері в її очах може вплинути на їх безпосередній контакт із дитиною, що є неприпустимим у відносинах «батьки-діти» та жодним чином не відповідатиме якнайкращим інтересам дітей. Створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/7011/23).

Апеляційний суд звертає увагу, що у разі зміни обставин, батьки дитини вправі за домовленістю між собою та з урахуванням динаміки стосунків із дитиною врегулювати по іншому питання щодо участі в її вихованні, питанні спілкування з дитиною, а з плином часу та можливою зміною обставин не позбавлені права у встановленому законом порядку у будь-який час по-новому врегулювати спірні питання.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 752/9697/19 зазначено, що зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини.

Подібні висновки містяться також у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 686/2543/19, від 15 липня 2021 року у справі № 565/1501/19.

Інші доводи, поданих апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів їх визнає необґрунтованими.

Пунктом 1 частини 1 статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційний суд встановив, що встановлюючи порядок участі матері, суд не повно встановив обставини справи , зробив висновки які не відповідають встановленим обставинам та вимогам закону, щодо рівності прав обох батьків, щодо виховання спільної дитини, а тому рішення суду підлягає зміні з розширенням часу для спілкування, проте з акцентом на бажання та вибір дитиною місця та часу для спілкування.

Керуючись ст.ст. 267, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в інтересах ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 квітня 2025 року- змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення наступного змісту.

«Визначити наступні способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_5 , 2008 року народження,:

зустрічі кожної суботи з 13.00 до 18.00 за місцем проживання дитини, без присутності батька, або в іншому місці або в інші чотири дні на місяць попередньо узгодженими з дитиною;

кожні шкільні літні канікули не менше 14 діб, зимові не менше ніж 5 діб, в осінні та весняні канікули не менше ніж 3 доби в попередньо узгоджені дні;

кожного року у день народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_2 не менше 2 годин, за бажанням дитини;

кожного року у день народження матері - ІНФОРМАЦІЯ_3 не менше 2 годин, за бажанням дитини;

особисте безперешкодне спілкування за допомогою будь-яких засобів зв`язку, у тому числі мережа Інтернет, програма Skype, Viber у будь-який зручний для дитини час, за бажанням дитини.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 20 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова