Справа № 646/5155/24
№ провадження 2/646/609/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.10.25 м.Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Благої І.С.,

за участі секретаря судового засідання Волікової Д.Д.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 ,- про поділ майна подружжя,

встановив:

Зміст позовних вимог та доводи сторін

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просить:

- поділити між сторонами автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за сторонами право власності на (одну другу) автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

Позов обгрунтований тим, що 16.09.2023 між ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ») та ОСОБА_3 було укладено шлюб. На час звернення позивачки до суду з цим позовом фактичні шлюбно-сімейні відносини подружжя припинені, сторони припинили ведення спільного господарства, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, сторони не бажають примиритися і строк для примирення їм не потрібен. Оскільки подружжя не має дітей, вони планують спільно звернутися до органу ДРАЦС. Після укладення шлюбу батько позивачки - ОСОБА_6 подарував їй спірний автомобіль, придбавши його за свої кошти. Цей транспортний засіб був зареєстрований на відповідача, оскільки його потреби у автомобілі були більше. Тобто спірне майно було придбано виключно на грошові кошти сторони позивачки. Після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин, стало питання про поділ спільного майна подружжя. Не зважаючи на те, що спірне майно було придбано на кошти батька позивачки, відповідач не бажає його повернути добровільно, здійснює його експлуатацію та має намір отримати за нього половину вартості. Позивачка не може довести зазначеного факту та має можливості надати належним чином завірені копії договору купівлі-продажу автотранспортного засобу або технічного паспорту, оскільки ці документи знаходяться у відповідача, який не бажає їх надати позивачці.

Позивачка, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не з`явилася у судове засідання. Її представник подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивачки.

Представник відповідача заперечував у судовому засіданні проти позову, посилаючись на те, що обраний позивачкою спосіб захисту її прав не є ефективним, оскільки фактично не вирішить спір між сторонами, а, навпаки, може призвести до іншого спору з приводу порядку користування та розпорядження спірним автомобілем. Позивачці пропонувалася грошова компенсація за її частку від ціни продажу автомобілю, але вона відмовилася розглядати будь-які варіанти.

Третя особа, належним чином повідомлена про час ті місце розгляду справи, не прибула у судове засідання з невідомих суду причин, заяв про відкладення розгляду справи не подавала.

Рух справи

Ухвалою судді від 10.05.2024 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків.

Після усунення позивачкою недоліків позовної заяви провадження у справі відкрите ухвалою судді від 17.05.2024 за правилами загального позовного провадження.

Крім того, ухвалою суду від 17.05.2024 було забезпечено позов шляхом заборонити відчуження транспортного засобу марки Volkswagen моделі Passat, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова VIN: НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_3 , відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 02.11.2023 року.

Ухвалами від 30.07.2024 суд здійснив перехід з загального позовного провадження у спрощене позовне провадження, а також залучив до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 20.11.2024 провадження у справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у справі №7589/18877/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу, який був укладений 29.04.2024 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У зв`язку з набранням 19.03.2025 законної сили рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.02.2025 у справі №759/18877/24 суд відновив провадження у справі, що розглядається, постановивши ухвалу від 24.03.2025.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

16.09.2023 ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, про що Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції було видане свідоцтво серії НОМЕР_5 від 16.09.2023.

Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 02.11.2023 відповідач є власником автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 1999 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.02.2025 у справі №759/18877/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним було встановлено, що спірний автомобіль придбано в період перебування подружжя в шлюбі та в подальшому відчужено відповідачем ОСОБА_4 без згоди дружини відповідача (позивачки) на підставі договору купівлі-продажу, який виходить за межі дрібного побутового, оскільки стосується цінного майна.

Позивачкою не надано доказів на спростування презумпції спільності майна (спірного автомобілю) подружжя.

Таким чином, цей цивільно-правовий спір виник з приводу майна (вищевказаного транспортного засобу), яке є спільною сумісною власністю подружжя позивачки та відповідача.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та релевантна практика Верховного Суду

Частиною першою статті 368 Цивільного кодексу України надано визначення спільної сумісної власності як спільної власності двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України).

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 60 Сімейного кодексу України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.1 та ч.2).

Згідно з ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя гарантоване статтею 69 СК України.

Так, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК).

Положеннями ч.1 ст.70 СК встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.2 ст.71 СК України).

Відповідно до ч.4 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.45 ст.71 СК України).

У постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку: якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача іншого із подружжя та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

При цьому Велика Палата Верховного Суду задля ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України відступила від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток.

Мотиви, з яких виходить суд

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Способи захисту, які застосовуються судом, передбачені статтею 5 ЦПК України.

Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У постанові від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права 2) в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим) 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Тобто у своїй практиці Верховний Суд виходить з правила, за яким одне право має захищатися одним позовом, тобто рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно знову звертатися до суду з іншим позовом, то обраний спосіб захисту є неефективним.

Отже, ефективним способом правового захисту у цьому цивільно-правовому спорі є той, який остаточно вирішить правовий конфлікт між сторонами.

Таким способом може бути надання одному з подружжя грошової компенсації за його частку у вартості спільного майна та залишення цього майна у власності іншого з подружжя.

Проте, за правилами ч.1 ст.13 ЦК України суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог.

При цьому суд приймає до уваги, що жодною стороною не заявлялося про готовність попередньо внести відповідну грошову суму на депозит суду для присудження одному з подружжя грошової компенсації.

Висновки суду

З огляду на встановлені судом обставини з урахуванням вищевказаних правових норм та практики Верховного Суду позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки суд відмовляє у позові, заходи забезпечення позову скасовуються відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.158, 258-261, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова у вигляді заборони відчуження транспортного засобу марки Volkswagen моделі Passat, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова VIN: НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_3 , відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 02.11.2023 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду, а у разі його ухвалення за відсутності учасників справи- в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено без змін за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Третя особа: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Суддя І.С. Блага