Справа № 129/764/25
Провадження № 22-ц/801/2215/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швидкий О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 рокуСправа № 129/764/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Оніщука В. В., Рибчинського В, П.,

з участю секретаря судового засідання: Ходакової М. Г.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

треті особи без самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський Олександр Віталійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Швидкого О. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», за участі третіх осіб без самостійних вимог: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Миколаївни, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,- ,-

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТОВ «Вердикт Капітал», за участі третіх осіб без самостійних вимог: ТОВ «Дебт Форс», приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О. В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О. М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Зазначала, що 22.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. був виданий виконавчий напис № 8973 (далі виконавчий напис), згідно якого з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» стягнута заборгованість за кредитним договором №591028358 від 25.09.2017 року в розмірі 18 994,48 гривень. На підставі виконавчого напису нотаріуса № 8973 від 22.09.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Турським Олександром Віталійовичем 23.12.2021 р. відкрито виконавче провадження № 67982190 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість в сумі 18 994,48 грн. Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 30.10.2024 року у справі №129/2277/24 було замінено стягувача ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" на його правонаступника ТОВ "Дебт Форс" у виконавчому провадженні відкритому на підставі виконавчого напису № 8973 вчиненого 22.09.2021 року, про що приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Турським О. В, була винесена постанова про заміну сторони виконавчого провадження від 19.11.2024 р. Позивач у справі не отримувала від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» жодних повідомлень щодо наявності заборгованості, ні письмових, ні усних, до цього часу невідомо звідки взялась дана заборгованість і які її діяння (дії чи бездіяльність) призвели до виникнення заборгованості. Перед тим, як ставити питання про примусове стягнення заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал» мали б повідомити про наявність такої заборгованості і запропонувати погасити її у добровільному порядку. Ніяких претензій чи попереджень від відповідача не отримувала. Також їй не було відомо про те, що відповідач ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся до приватного нотаріуса Сазонової О.М. і вона на підставі необхідних документів видала виконавчий напис про стягнення заборгованості. Вважає вищезазначений виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріусом вчинено виконавчий напис на підставі кредитного договору, який не посвідчено нотаріально, що є недотриманням умов вчинення виконавчих написів. Виконавчий напис було вчинено 22.09.2024 р., тобто ,більше ніж через три роки після настання строку виконання зобов`язання, що свідчить про порушення нотаріусом вимог ст.88 ЗУ "Про нотаріат"і незаконність виконавчого напису. Крім того, нотаріусом не було перевірено факт безспірності заборгованості, факт повідомлення боржника про наявну заборгованість, не перевірено факт відсутності спору щодо заборгованості, її розрахунку, який виготовлений відповідачем. Не визнаючи розмір заборгованості, яку з неї стягнуто згідно оспорюваного виконавчого напису, просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 8973, виданий 22.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. та стягнути з відповідача на її користь судовий збір і витрати на правничу допомогу.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 вересня 2025 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 8973, виданий 22.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. Стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 ( витрати зі сплати судового збору в сумі 1211 грн. 20 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 19 500 грн.

У апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал» просить зазначене рішення суду скасувати через неправильну оцінку судом доказів і невірно встановлені обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Вважає також , що суд формально підійшов до розгляду справи, не врахував всі заперечення та аргументи відповідача щодо заявлених позовних вимог та стягнення витрат на правничу допомогу.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що 22.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною був виданий виконавчий напис № 8973 (далі виконавчий напис),яким з позивача на користь ТОВ «Вердикт Капітал» має бути стягнута заборгованість в розмірі 18 994,48 гривень.

На підставі виконавчого напису нотаріуса № 8973 від 22.09.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Турським Олександром Віталійовичем 23.12.2021 було відкрито виконавче провадження № 67982190 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в сумі 18 994,48 грн.

Задовольняючи позов , суд виходив з того, що нотаріусом не були дотримані умови вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Станом на час вчинення виконавчого напису зазначена у ньому заборгованість не була безспірною, оскільки виконавчий напис оскаржується позивачем з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису . Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.022017 року, що залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі №826/20084/14 ,постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів ,за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» ,зокрема. в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» було визнано незаконною та нечинною, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог і визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем ,є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Правовідносини щодо видачі виконавчого напису нотаріуса регулюються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 ЗУ «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 ЗУ «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 ЗУ «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається шляхом надіслання банком письмової вимоги боржнику про усунення порушень.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не обмежується лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, а перевіряє доводи боржника в повному обсязі й встановлює, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Главою 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення виконавчих написів.

Згідно з пунктом 1.1. вказаної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Пунктом 1.2. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, який встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, віднесено до таких документів нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі, в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акту чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акту чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт.

Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, Постанова КМУ № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Судом вірно встановлено, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 22.09.2021 року, тобто, після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14.

Доказів того, що при вчиненні напису нотаріус отримував від ТОВ «Вердикт Капітал» нотаріально посвідчений кредитний договір, укладений між товариством та позивачем, до суду надано не було, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

З урахуванням встановлених вище обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню , за відсутністю підстав для його вчинення.

Вказані висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги те, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, у зв`язку з недотриманням умов і порядку вчинення виконавчого напису .

Постановляючи рішення у справі щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд, керуючись ст. ст. 141, 137 ЦПК України, виходив з того, що позовні вимоги задоволено у повному обсязі, а заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19500 грн. є співвмірним із складністю справи та відповідає обсягу наданих адвокатом Цимбал А. А. послуг та виконаних нею робіт, їх розмір є обгрунтованим та пропорційним до предмета спору, докази про їх неспівмірність у матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд погоджується з останнім висновком суду, виходячи з наступного.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст.141 ЦПК України.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки оскаржуваним рішенням суду позовні вимоги задоволені у повному обсязі, колегія суддів вважає, що висновок суду про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача, є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що в детальному описі робіт на виконання представником позивача договору про надання правничої допомоги представник позивача, як адвокат, який має вищу юридичну освіту, витратив занадто багато часу для виконання даних робіт (послуг), не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч. 1 ст. 77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України)

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України)

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.(ч.6 ).

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі позивач надав суду: угоду про надання правничої допомоги №20-вн/ц-25 від 28 лютого 2025 року, розрахунок витрат позивача на правничу допомогу, рахунок фактуру №20-вн/ц-25 від 25.03.2025, акт виконаних робіт від 25.03.2025, квитанцію №83 від 25 березня 2025 року на суму 19500 грн. (а.с. 44-47)

Суд, оцінивши зазначені докази, визнав їх належними, допустимими та достатніми доказами, що підтверджують понесені ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката Цимбал А. А. при розгляді даної цивільної справи, у розмірі 19500 грн.

Таким чином, оскільки позивачем надані документально підтверджені докази, що підтверджують понесені ним витрати на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає висновок суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19500 грн., правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної правової оцінки тій обставині, що розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не співвмірний з об`ємом проведеної адвокатом Цимбал А. А. роботи та складністю справи, не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ч .ч.4,5 ст.137 ЦПК, у разі неспівмірності розміру витрат із складністю справи , часом, витраченим на виконання робіт і їх обсягом ,ціною позову, суд може за клопотанням сторони зменшити розмір відшкодування таких витрат.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача заявляв клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката Цимбал А. А., до суду першої інстанції, яке не містило лише власні міркування автора щодо розміру витрат на правничу допомогу без вагомих аргументів підтверджених доказами та було правильно оцінене судом першої інстанції.

Крім того, відповідно до ч. 8 с. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила, або має сплатити у зв`язку з розглядом справи на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що докази витрат на професійну правничу допомогу, позивач надав суду разом з позовною заявою, тобто протягом строку, встановленого ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 19500 грн, оскільки останній виконав усі передбаченні ЦПК України вимоги щодо подання зави та доказів на підтвердження реальності розміру витрат на правничу допомоги. Підстав для зменшення їх розміру або відмови у відшкодуванні таких витрат у матеріалах справи відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги також правильні висновки суду не спростовують і не впливають на законність прийнятого судом рішення в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відтак, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

Згідно ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарги підлягає залишенню без задоволення, судові рішення в оскаржуваній частині залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційну скаргу залишено без задоволення з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 . Слід стягнути 10000 грн. витрат на правничу допомогу. Жодних заперечень щодо розміру витрат позивачки на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції ТОВ «Вердикт Капітал» не надало.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 04 вересня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_2 10000 грн витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський