КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 754/2821/24
провадження № 22-ц/824/8427/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Борисової О. В.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Варава Роман Сергійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни на повторне заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року в складі судді Галась І. А.,

встановив:

27.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Варава Р. С., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та повернення стягнення за виконавчим написом.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 10 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути заборгованість на користь ПАТ КБ "Приватбанк" з ОСОБА_1 не сплачену в строк за кредитним договором б/н від 15.11.2012 року . Строк за який провадиться стягнення - 1749 днів, з 15.11.2012 по 30.08.2017 року. Сума, що підлягає стягненню, складає 69 096,91 грн.

19 січня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Варавою Р. С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Вказував, що він не отримував від банку письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання за кредитним договором. Кредитний договір не було посвідчено нотаріально, що виключає можливість вчинення виконавчого напису. Визначена у виконавчому написі заборгованість не є безспірною, оскільки всі платежі за кредитним договором відбулися.

Зазначав, що приватний виконавець Варава Р. С. у відповідь на адвокатський запит повідомив, що з 19.01.2022 по 16.02.2024 з боржника ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти у розмірі 64 780,55 грн.

Оскільки виконавчий напис приватного нотаріуса є протиправним, кошти за цим виконавчим написом стягненні з позивача незаконно, а тому підлягають поверненню.

Враховуючи зазначене, просив суд визнати виконавчий напис №20769, вчинений 10.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. М., по стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" в сумі 69 096,91 грн таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса грошові кошти у сумі 64 780 грн 55 коп.

Також просив відшкодувати судові витрати по справі.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 20769 від 10 листопада 2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 69 096,91 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса грошові кошти у сумі 64 780,55 грн, стягнених на основі виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 20769, вчиненого 10.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 69 096, 91 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

18.02.2025 представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Сокуренко Н. В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Стягнути з позивача судові витрати.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що маються значення для справи.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивачем не надано документів, на підставі яких нотаріус вчинив виконавчий напис, а тому рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях.

Виконавчий напис був вчинений нотаріусом у відповідності до чинного законодавства, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було.

Позивач не надав доказів невідповідності чи відсутності боргу перед банком, платіжних документів на підтвердження повного або часткового виконання.

У відповіді на адвокатський запит приватним виконавцем не конкретизовано, що всю суму 64 780, 55 грн в межах виконавчого провадження №68241760 з примусового виконання виконавчого напису №20769 від 10.11.2017 було отримано саме стягувачем АТ КБ «Приватбанк».

Банк здійснив перевірку розміру сум, які надійшли на погашення боргу ОСОБА_1 з 19.01.2022 в рамках примусового виконання виконавчого напису, та встановив, що загалом стягувач отримав 50 624, 85 грн, скрін виписок по картковим рахункам надано представником банку до суду першої інстанції, суми погашення відображені в колонці "сума вал.картки", інші суми на погашення не надходили, виходячи з чого сума 64 780,55 грн, яку суд стягнув з відповідача, не відповідає дійсності.

09.04.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Загородній Є. О. через систему "Електронний суд" подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року у справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог процесуального та матеріального законодавства, а апеляційну скаргу очевидно надуманою та такою, що не підлягає задоволенню.

Зазначив, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справ №826/20084/14. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що укладений між сторонами кредитний договір, який було надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання за договором, а відтак, і виконання вимог підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

З виконавчого напису нотаріуса слідує, що строк, за який проводиться стягнення становить 1749 дні, а саме: з 15.11.2012 по 30.08.2017, тобто більше трьох років.

З огляду на наведене, висновки суду про наявність підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є законним й обґрунтованим.

Твердження АТ КБ "Приватбанк" про отримання ним лише 50 624,85 грн не відповідає дійсності, оскільки надані приватним виконавцем первинні документи свідчать, що останнє отримало 52 990,51 грн.

Повідомив, що на стадії апеляційного перегляду справи очікує понести витрати на професійну правничу допомогу адвоката 5 000 грн.

30.06.2025 представник позивача - адвокат Загордній Є. О. подав клопотання про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 витрати на послуги правничої допомоги адвоката в розмірі 5 000 грн. Просив долучити докази на підтвердження понесених витрат: копії договору №27/10 про надання професійної правничої допомоги; додаткової угоди №09/04; акта прийняття-передачі наданих послуг; квитанції.

15.09.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Загородній Є. О. через систему "Електронний суд" подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. Стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 витрати на послуги правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції в сумі 5 000 грн.

15.09.2025 приватний виконавець Варава Р. С. через систему "Електронний суд" подав додаткові пояснення у справі, в яких зазначив, що з 19.01.2022 по 15.09.2025 з боржника стягнуто грошові кошти у розмірі 64 780,55 грн, з яких 52 990,51 грн перераховано стягувачу АТ КБ "Приватбанк". Грошові кошти у розмірі 5 922 грн обліковуються на рахунку приватного виконавця у зв`язку із зупиненням виконавчого провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження".

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 10 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. вчинено виконавчий напис № 20769, яким запропоновано стягнути заборгованість на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1 за кредитним договором №б/н від 15.11.2012. Строк за який проводиться стягнення - 1749 днів, а саме: з 15.11.2012 року по 30.08.2017 року. Сума, що підлягає стягненню складає 69 096, 91 грн, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 18 367,71 грн; нараховано відсотків - 18 722, 44 грн; нараховано пені - 28 240,24 грн; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; заборгованість по штрафам (фіксована частина) - 500, 00 грн; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) - 3 266, 52 грн. Витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1 800 грн.

19 січня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Варавою Р. С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №68241760 з виконання вказаного виконавчого напису.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчиняючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право. Проте, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, що є підставою нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії.

Вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік).

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону).

Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Такий висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18), від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано.

Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту: «1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.».

Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 10 листопада 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14.

Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Доказів того, що кредитний договір б/н від 15.11.2012, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було посвідчено нотаріально суду надано не було, а останній проти вказаної обставини заперечував.

Як вбачається з письмових пояснень представника АТ КБ "Приватбанк" від 21.10.2024, 15.11.2012 Іванов В. С. звернувся до ПАТ КБ "Приватбанк`з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим ним була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 15.11.2012. З підписанням відповідної анкети-заяви клієнт підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Тарифами Банку" складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що було засвідчено особистим підписом клієнта.

Доказів того, що договір про надання банківських послуг між сторонами було посвідчено нотаріально суду надано не було.

Також суду не надано доказів направлення письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання.

Відповідач, заперечуючи аргументи останнього щодо відсутності доказів такого повідомлення, у порядку статті 81 ЦПК України не надав доказів надіслання ОСОБА_1 засвідченої стягувачем копії письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, отже не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

Відсутність доказів повідомлення позивача як боржника про початок процедури стягнення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса свідчить про відсутність документа, за яким стягнення провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Крім цього, строк за яких проводиться стягнення за виконавчим написом визначено з 15.11.2012 по 30.08.2017, тобто з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років.

Доказів того, що для вимоги, за якою видається виконавчий напис, договором встановлено інший строк давності, суду також надано не було.

Вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом виконавчого напису без дотримання вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів є порушенням прав позивача, а порушене права підлягає судовому захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 зазначено, що порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту статті 1212 ЦК України вбачається, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі.

Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права а збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося.

Частинами 2, 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Верховний Суд у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 зазначив, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст.1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

Як вбачається з матеріалів справи, у виконавчому провадженні №68241760, яке було відкрито на підставі виконавчого напису нотаріуса від 10.11.2017, з ОСОБА_1 було стягнуто 64 780,55 грн, з яких 52 990,51 грн перераховано стягувачу АТ КБ "Приватбанк".

З вказаною обставиною також погодився представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу.

Враховуючи те, що правова підстава для стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" відпала у зв`язку із визнанням судовим рішенням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сума коштів, яка була стягнута з боржника та отримана стягувачем підлягає стягненню з нього на користь позивача.

При цьому суд першої інстанції не врахував наведені АТ КБ "Приватбанк" доводи щодо суми фактично отриманих коштів та дійшов помилкового висновку щодо суми коштів, які підлягають поверненню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення коштів підлягає зміні шляхом зменшення суми стягнення з 64 780,55 грн до 52 990,51 грн.

В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовується.

Щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Види адвокатської діяльності визначені у статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається у такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Звертаючись до суду з відзивом на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Загородній Є. О. просив суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

На підтвердження своїх вимог до суду апеляційної інстанції було надано копію договору про надання професійної правничої допомоги №27/10 від 27.10.2024, додаткової угоди №09/04 до договору №27/20 від 09.04.2024, акт № 1 про прийняття-передачу наданих послуг від 30.06.2025, ордер серії АІ №1869303, платіжну інструкцію від 30.06.2025.

З наданого договору №27/20 від 27.10.2024, що укладений між адвокатом Загороднім Є. О. та ОСОБА_1 вбачається, що предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту у справі №754/2821/24.

Відповідно до умов додаткової угоди №09/04 від 09.04.2024, сторони домовилися доповнити договір №27/10 про надання правової допомоги від 27.10.2024 наступним чином: «1.1.1. Розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокату за надану в межах цього Договору правничу допомогу, а саме: за підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі «754/2821/24 є фіксованим та становить 5 000 грн».

Зі змісту акту № 1 про прийняття-передачу наданих послуг від 30.06.2025, адвокат надав клієнту правничу допомогу у справі №754/2821/24, а саме: підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу у справі №754/2821/24 на загальну суму 5 000 грн.

Згідно платіжної інструкції №3А57-НЕ26-9СТК-ХТАТ від 30.06.2025 на рахунок ФОП ОСОБА_2 сплачено 5 000 грн, призначення платежу: оплата послуг адвоката за договором 27/10 у справі №754/2821/24 ( ОСОБА_1 ).

З урахуванням фактичного обсягу наданих адвокатом Загороднім Є. О. юридичних послуг, співмірності суми витрат із складністю справи та відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також з огляду на часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу, понесену у суді апеляційної інстанції, в сумі 3 500 грн.

Керуючись ст. 353, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 січня 2025 року змінити, зменшивши суму грошових коштів, що підлягає стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 з 64 780, 55 грн до 52 990, 51 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.10.2025.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

О. В. Борисова