Справа № 139/30/25
Провадження № 22-ц/801/1825/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Коломійцева В. І.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 рокуСправа № 139/30/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області у складі судді Коломійцевої В. І. від 29 квітня 2025 року,

встановив:

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК» ЄАПБ») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 82 961 грн 26 к. заборгованості за кредитними договорами, зокрема:

- за договором позики № від 02 лютого 2021 року в розмірі 74 259 грн 64 к., з яких: 6 668 грн 98 к. заборгованість за основною сумою боргу; 67 590 грн 66 к. заборгованість за процентами;

- за договором позики № 2-15342 від 07 квітня 2021 року в розмірі 8 701 грн 62 к., з яких: 3 656 грн 40 к. заборгованість за основною сумою боргу; 5 045 грн 22 к. заборгованість за процентами.

На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 02 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інфінанс» (далі ТОВ «Інфінанс») та ОСОБА_1 укладено договір позики № .

22 червня 2022 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «ФК» ЄАПБ» укладено договір факторингу № 22/06-22, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінанс» передає (відступає) ТОВ «ФК» ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК» ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Інфінанс» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 22/06-22 від 22 червня 2022 року ТОВ «ФК» ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 74 259 грн 64 к., з яких: 6 668 грн 98 к. заборгованість за основною сумою боргу; 67 590 грн 66 к. заборгованість за процентами.

ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором. Після відступлення ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до ОСОБА_1 остання не здійснила платежів на погашення заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги, зокрема з 22 червня 2022 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювалося нарахування штрафних санкцій.

Крім того 07 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів») та ОСОБА_1 укладено договір позики № 2-15342.

14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК» ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає ТОВ «ФК» ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК» ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників № 6 від 28 вересня 2021 року до договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року ТОВ «ФК» ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 8 701 грн 62 к., з яких: 3 656 грн 40 к. заборгованість за основною сумою боргу; 5 045 грн 22 к. заборгованість за процентами.

ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором. Після відступлення ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги до ОСОБА_1 остання не здійснила платежів на погашення заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги, зокрема з 14 червня 2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювалося нарахування штрафних санкцій.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» 82 961 грн 26 к. заборгованості за кредитними договорами, зокрема:

- за договором позики № від 02 лютого 2021 року в розмірі 74 259 грн 64 к., з яких: 6 668 грн 98 к. заборгованість за основною сумою боргу; 67 590 грн 66 к. заборгованість за процентами;

- за договором позики № 2-15342 від 07 квітня 2021 року в розмірі 8 701 грн 62 к., з яких: 3 656 грн 40 к. заборгованість за основною сумою боргу; 5 045 грн 22 к. заборгованість за процентами.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли кредитні відносини, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, свої зобов`язання щодо повернення коштів за кредитними договорами в установлені договорами строки не виконала, ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримало право вимоги за договорами факторингу, тому суд прийшов до висновку про стягнення заборгованості у загальному розмірі 82 961 грн 26 к.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання умов кредитного договору та переказу первісним кредитором кредитних коштів на її рахунок. Додане до позовної заяви платіжне доручення не містить обов`язкових реквізитів первинного документа, зокрема найменування банку, посади особи, відповідальної за здійснення операції, підпису працівника банку, штампа / печатки банку про проведення операції, особистого підпису чи інших даних для ідентифікації особи. Відтак платіжне доручення із зазначенням неповного номера банківської картки, належність якої їй не встановлено, не є належним і достовірним доказом надання кредитних коштів. Інших доказів, які б підтверджували факт перерахування коштів, позивачем не надано.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 02 лютого 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики № , який підписано шляхом підписання акцепту оферти від 02 лютого 2021 року на укладення договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту від 02 лютого 2021 року та отримання кредиту відповідно до заявки анкети та надано згоду на використання при укладенні цього правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога власноручного підпису позичальника.

Відповідно до умов договору ТОВ «Інфінанс» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 6 669 грн 00 к. на таких умовах: строк користування кредитом 30 днів, строк дії договору 3 роки, відсоткова ставка 1,75 % за один день користування кредитом, застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації, річна відсоткова ставка 638,75 % застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації, загальна вартість кредиту 3 501 грн 23 к. та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору.

Згідно з платіжним дорученням 79256311 від 02 лютого 2021 року ТОВ «Інфінанс» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6 669 грн 00 к. на платіжну картку НОМЕР_1 , зазначену нею в заяві-анкеті на отримання кредиту. Зазначене також підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-250211/41632-БТ від 19 лютого 2025 року.

22 червня 2022 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «ФК» ЄАПБ» укладено договір факторингу № 22/06-22, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» передало (відступило) ТОВ «ФК» ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК» ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «Інфінанс» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.

Згідно з реєстром боржників до договору факторингу № 22/06-22 від 22 червня 2022 року ТОВ «ФК» ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 74 259 грн 64 к., з яких: 6 668 грн 98 к. заборгованість за основною сумою боргу; 67 590 грн 66 к. заборгованість за процентами.

ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за договором позики № .

Крім того 07 квітня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 2-15342, який підписано електронним підписом позичальниці, відтворений шляхом використання позичальницею одноразового ідентифікатора.

За договором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 4 400 грн 00 к. строком на 14 днів; процентна ставка (базова) 1,80 % в день; розмір процентів акційних у день 1,53 %; розмір процентів на прострочену позику у день 2,70 %; розмір процентів на позику річний 558,45 %; розмір процентів на прострочену позику річний 985,50 %; орієнтовна загальна вартість позики 5 342 грн 48 к.

ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4 400 грн 00 к., що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-250211/41632-БТ від 19 лютого 2025 року.

14 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК» ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало ТОВ «ФК» ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК» ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.

Згідно з реєстром боржників № 6 від 28 вересня 2021 року до договору факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року ТОВ «ФК» ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 8 701 грн 62 к., з яких: 3 656 грн 40 к. заборгованість за основною сумою боргу; 5 045 грн 22 к. заборгованість за процентами.

ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за договором позики № 2-15342.

За наданими ТОВ «ФК «ЄАПБ» розрахунками заборгованість ОСОБА_1 в загальному розмірі становить 82 961 грн 26 к., з яких:

- за договором позики № в розмірі 74 259 грн 64 к.;

- за договором позики № 2-15342 в розмірі 8 701 грн 62 к.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» (далі Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).

Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).

З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено.

Як видно з матеріалів справи договори позики між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договорів встановлено, що ОСОБА_1 при їх оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, зареєстроване місце проживання, електрону адресу, номер телефону, реквізити банківської платіжної карти, які є ідентичними у всіх укладених договорах.

ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавців подала заявки на отримання позики за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання позик, після чого позикодавці надіслали ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявниця використала для підтвердження підписання договорів позики.

Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 для укладення таких договорів, на таких умовах шляхом підписання договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором кредиту є правильним.

Розрахунки заборгованості за кредитними договорами, укладеними між первісними кредиторами і ОСОБА_1 , надані суду позивачем, є належними та допустимими доказами, стосовно надання кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, а також нарахування процентів.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо доведеності факту укладення кредитних договорів, перерахування позивачем кредитних коштів та отримання їх відповідачкою.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів, зокрема виписки по рахунках про рух коштів у період часу укладення кредитних договорів, для спростування факту перерахування та отримання нею кредитних коштів.

Будь яких доказів, які б спростували як укладення самих кредитних договорів, так і отримання ОСОБА_1 коштів на картковий рахунок матеріали справи не містять.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 29 квітня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук