Справа № 153/726/25
Провадження № 22-ц/801/2257/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Р. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 рокуСправа № 153/726/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Закерничної А.О.,

за участю сторін: представника відповідача Колюшко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції м. Вінниці цивільну справу №153/726/25 за позовом ОСОБА_1 до Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року, яке ухвалив суддя Швець Р.В. в Ямпільському районному суді Вінницької області, повний текст складено 28 серпня 2025 року,

в с т а н о в и в:

В травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю, мотивуючи позовні вимоги тим, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду №120/14037/24 від 05 лютого 2025 року визнано протиправною бездіяльність Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області щодо неналежного розгляду запиту на інформацію ОСОБА_1 від 31 липня 2024 року за №46-запит/02-08 в частині поставлених питань №1), 2), 3). Рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду, а саме: №120/17248/23 від 20.01.2024; №120/84/24 від 12.02.2024; №120/1262/24 від 11.04.2024; №120/6625/24 від 25.07.2024; №120/12420/24 від 23.12.2024, було визнано протиправними дії, протиправною бездіяльність Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, що полягає у порушенні та невиконанні законодавства про доступ до публічної інформації та у порушенні прав ОСОБА_1 на отримання запитуваної інформації, права на доступ до публічної інформації. Зазначені вище рішення Вінницького окружного адміністративного суду вказують на систематичні порушення відповідачем законодавства України та його прав та інтересів. Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року по справі №153/1775/24 стягнуто з Ямпільської міської ради на його користь моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Підставою відшкодування моральної шкоди були встановлені судом факти протиправних дій та бездіяльності з боку Ямпільської міської ради, про що свідчать постанови суду: №120/17248/23 від 20.01.2024; №120/84/24 від 12.02.2024; №120/1262/24 від 11.04.2024; №120/6625/24 від 25.07.2024. Позивач зазначив, що протиправними діями Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, які було визнано судом, неодноразово (систематично) порушено його права, закріплені Конституцією та законами України, принижено його честь та гідність. Вважає, що протиправними діями відповідача йому завдано моральної шкоди. Незаконні дії Ямпільської міської ради привели до порушення його фундаментального права на правомірну, добросовісну та кваліфіковану діяльність працівників органів місцевого самоврядування та права споживача державної послуги у вигляді доброякісної послуги від посадової особи чи органу влади, і ці незаконні дії встановлені та підтверджені рішеннями суду.

Моральна шкода, завдана йому незаконними діями місцевої влади полягає у порушенні його прав, у марнуванні його дорогоцінного часу, з якого складається його життя, часу який він змушений був витрачати на захист своїх прав, на неодноразове оскарження у суді незаконних дій і таким чином, зобов`язати орган місцевого самоврядування діяти виключно у рамках Законів і Конституції України, у моральних стражданнях, хвилюваннях, які він зазнав під впливом цих протиправних дій. Для відновлення свого права, він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змушений вивчати законодавчу базу, щоб відновити свої права, які порушувались відповідачем систематично. Порушення його прав та необхідність вжиття заходів для їх захисту він сприйняв та сприймає, як зверхнє ставлення до нього, як до людини, відчув та відчуває себе приниженим, морально подавленим. Безвідповідальність та безкарність посадових осіб Ямпільської міської ради, які ігнорують закони та його права, свідчать про моральне та психологічне знущання над ним, а неефективна та неправомірна діяльність посадових осіб привела до глибоких моральних переживань, до глибокого відчуття несправедливості, розчарування та розцінюється ним, як приховане моральне знущання та є приниженням його честі та гідності. На підставі цього вважає, що заявлена ним моральна шкода у розмірі 23 000 000 000 грн буде справедливим та адекватним відшкодуванням його моральних страждань за фактом порушення його права.

З урахуванням вищевикладеного, просив суд стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області 23 000 000 000 грн компенсації моральної шкоди, спричиненої протиправними діями та протиправною бездіяльністю Ямпільської міської ради.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди у причинному зв`язку з бездіяльністю відповідача, тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки його незаконним, свавільним і несправедливим, а висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблений за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Просив рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ті ж обставини, що і у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу Ямпільська міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що згідно з копії рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року по справі №120/14037/24 встановлено, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Ямпільської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Ямпільської міської ради щодо неналежного розгляду запиту на інформацію ОСОБА_1 від 31 липня 2024 року за №46-запит/02-08 в частині поставлених питань №1), 2), 3). Зобов`язано Ямпільську міську раду повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 , який зареєстрований 31 липня 2024 року за №46-запит/02-08 в частині поставлених питань №1), 2), 3). В решті позовних вимог відмовлено(а.с.5-9).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Аналіз положень статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1173 ЦК України.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами частини 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Загальні положення про відшкодування шкоди наведені у параграфі 1 глави 82 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, за частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтями 1173 - 1175 ЦК України передбачено особливості відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, а також посадовими особами вказаних органів.

У судовій практиці склався сталий підхід до застосування статей 1173 - 1175 ЦК України як спеціальних при розгляді справ про деліктну відповідальність органів державної влади та місцевого самоврядування (зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, а також у постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №2а-0770/814/12, від 13.01.2022 у справі №825/438/18 та інших), за яким статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та місцевого самоврядування, а також для посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Утім цими нормами не заперечується обов`язковість інших елементів складу цивільного правопорушення, доказування наявності яких є необхідним у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Отже, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі № 461/1180/20-ц (провадження № 61-17373св23).

Суд зазначає, що презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування.

Відтак, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

У постанові Верховного Суду від 29.02.2024 по справі № 205/818/23 зазначено, що саме на позивача покладено обов`язок довести, якими саме діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сама по собі констатація факту неналежного розгляду Ямпільською міською радою запиту на інформацію від 31 липня 2024 року №46-запит/02-08 не може слугувати безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин цієї справи у порядку, передбаченому адміністративного судочинства, права позивача було поновлено, шляхом ухвалення Вінницьким окружним адміністративним судом рішення у справі №120/14037/24 від 05 лютого 2025 року, яким було визнано протиправною бездіяльність Ямпільської міської ради щодо неналежного розгляду запиту на інформацію ОСОБА_1 від 31.07.2024 за №46-запит/02-08 в частині поставлених питань №1), 2), 3) та зобов`язано Ямпільську міську раду повторно розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 , який зареєстрований 31 липня 2024 року за №46-запит/02-08 в частині поставлених питань №1), 2), 3).

Крім того, як вбачається до відзиву на апеляційну скаргу долучено відповідь від 13 березня 2025 року №02-08/13-запит адресовану ОСОБА_1 про розгляд запиту на інформацію від 31 липня 2024 року повторно, тобто відповідачем на виконання рішення Вінницьким окружним адміністративним судом від 05 лютого 2025 року було повторно розглянуто запит позивача від 31 липня 2024 року.

Рішення виконано 13 березня 2025 року.

ОСОБА_1 не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому органом місцевого самоврядування шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, факт причинення йому моральної шкоди під час розгляду його запитів, і в чому вона полягала. Позивач у своєму позові не довів наявність будь-якої шкоди, завданої йому відповідачем, протиправність діяння відповідачів, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача та вини відповідачів в її заподіянні. Отже, позовні вимоги про відшкодування шкоди задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими.

Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду та рішення ЄСПЛ також не приймаються до уваги, оскільки вони ухвалені за інших фактичних обставин і не є релевантними до цієї справи.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В

Сало Т.Б.