Справа № 473/4368/25
РІШЕННЯ

іменем України

"22" жовтня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі: головуючої судді Булкат М.С.,

за участю: секретаря судового засідання Багрін І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Вознесенську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

25 серпня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі ТОВ «Кей-Колект» або Товариство) подало до суду зазначений позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який обґрунтовувало наступним.

25 вересня 2007 року ОСОБА_1 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у сумі 17000 доларів США.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №0 25 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов`язувалася відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і ОСОБА_1 , за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених кредитним договором.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.09.2009 року з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 150 079 грн. 33 коп., а також судові витрати по справі.

13 лютого 2013 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №2 та договір відступлення прав вимоги, за якими до Товариства перейшло право вимоги до відповідачів за вказаними вище кредитними договорами та договорами іпотеки.

Позивач зазначав, що відповідачами до теперішнього часу вказане вище рішення суду не виконали, залишок боргу складає 94 844,83 грн.

Посилаючись на вказане, ТОВ «Кей-Колект» просило стягнути з відповідачів на підставі статті 625 ЦК України за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 22 067,83 грн, інфляційні втрати у сумі 72 777 грн, а також судовий збір у сумі 2 422,40 грн.

В судове засідання представниця позивача не з`явилася, проте в матеріалах справи (позові) міститься заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не з`явилися, проте в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без їх участі.

08 вересня 2025 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_3 в якому зазначив, що вимога ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором є задавненою, оскільки строки для пред`явлення виконавчого документа до виконання відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» сплинули, і жоден з кредиторів (ні первісний, ні правонаступник) не звертався за їх поновленням. У зв`язку з цим, відповідна вимога набуває статусу натурального зобов`язання (obligatio naturalis), яке не може бути примусово виконане через суд. Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду, зокрема Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2023 у справі № 554/9126/20 та інших, у такому випадку кредитор не має права вимагати сплати 3% річних та інфляційних втрат, оскільки ці нарахування є формою відповідальності за прострочення, що застосовується виключно до вимог, які можуть бути захищені у судовому порядку. Продовження нарахування процентів та інфляційних втрат на задавнену вимогу, без одночасного пред`явлення позову про стягнення основного боргу, розцінюється як обхід інституту позовної давності і суперечить правовим засадам цивільного законодавства та сформованій правозастосовній практиці.

22 вересня 2025 року представником відповідача було подано до суду клопотання про долучення доказів, у якому, зокрема, міститься офіційна відповідь начальниці відділу державної виконавчої служби Ольги Буланчі. У зазначеному документі підтверджується, що виконавче провадження щодо ОСОБА_1 було завершено ще 30 червня 2011 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним поверненням виконавчого документа стягувачу без повного виконання.

24 вересня 2025 року від ОСОБА_2 надійшов відзив в якому зазначено, що виконавче провадження за рішенням суду про стягнення заборгованості з відповідачів було завершено ще 30 червня 2011 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу без фактичного виконання. Відтоді жодних дій щодо поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання ані первісним кредитором, ані правонаступником ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» вжито не було, що свідчить про втрату права на примусове виконання такого рішення. У зв`язку з цим вимога є задавненою і має статус натурального зобов`язання (obligatio naturalis), вимога за яким не підлягає примусовому захисту в судовому порядку. Отже, відповідно до правової позиції, сформованої у постановах Верховного Суду, зокрема у справі №?554/9126/20, нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат у межах такого зобов`язання є неправомірним. Як наслідок, позовні вимоги ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», що ґрунтуються виключно на цих нарахуваннях, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, коли наявні підстави для звільнення від доказування.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, суд встановив, що 25 вересня 2007 року ОСОБА_1 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у сумі 17000 доларів США.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №0 25 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов`язувалася відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і ОСОБА_1 , за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених кредитним договором.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.09.2009 року з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 150 079 грн. 33 коп., а також судові витрати по справі.

13 лютого 2013 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №2 та договір відступлення прав вимоги, за якими до Товариства перейшло право вимоги до відповідачів за вказаними вище кредитними договорами та договорами іпотеки.

Позивач зазначав, що відповідачами до теперішнього часу вказане вище рішення суду не виконали, залишок боргу складає 94 844,83 грн.

Посилаючись на вказане, ТОВ «Кей-Колект» просило стягнути з відповідачів на підставі статті 625 ЦК України за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 22 067,83 грн, інфляційні втрати у сумі 72 777 грн, а також судовий збір у сумі 2 422,40 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України, суд виходить з наступного.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином(стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження№ 14?10цс18),від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

За змістом ст. 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Суд звертає увагу відповідачів, що у справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

За таких обставин, суд відхиляє доводи доводів відповідачів щодо правових висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18), оскільки доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до помилкового тлумачення заявником змісту цієї постанови.

Вказані правові висновки також узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 28.09.2021в цивільній справі № 759/4755/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з наданого розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, банком було здійснено розрахунок за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022.

Суд не погоджується з доводами відповідачів, оскільки вони не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Досліджені докази свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають невиконане грошове зобов`язання перед ТОВ «Кей-Колект», яке визначено судовим рішенням від 15 вересня 2009 року(справа №2-217/11) у сумі 150 079 грн. 33 коп.

За такого у позивача, який у належний спосіб набув право вимоги до відповідачів за кредитним договором, про що свідчить договір факторингу та додаток до нього, виникло право на стягнення з відповідачів у солідарному порядку сум, передбачених статей 625 ЦК України.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням,а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Позивач визначив цей строк з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року.

З урахуванням змісту пунктів 12, 18, 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України про застосування позовної давності під час дії карантину та воєнного стану, а також звільнення від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, у період дії в Україні воєнного стану вказаний позивачем строк порушення грошового зобов`язання є обґрунтованим.

Розрахунок сум за порушення грошового зобов`язання позивачем обчислено правильно.

За такого суд вважає, що позивач має право на відшкодування йому відповідачами за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 22 067,83 грн та інфляційних втрат у сумі 72 777 грн.

Враховуючи, вищевикладене суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви ТОВ «Кей-Колект», та відповідачі повинні відшкодувати позивачу судовий збір за розгляд справи у судді першої інстанцій в сумі по 1 211,2 грн кожен.

Керуючись статтями 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_2 ) у солідарному порядку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 22 067,83 грн та інфляційні втрати у сумі 72 777 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанцій по 1 211,20 грн з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М. С. Булкат