Справа № 473/4083/25
РІШЕННЯ

іменем України

"27" жовтня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Ротар М.М., за участі секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Вознесенську цивільну справу за позовом Територіальної громади міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зняття осіб із зареєстрованого місця проживання

встановив

позивач звернувся до суд з позовом до відповідачів, в якому просив зняти відповідачів з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 , як осіб, які не мають правових підстав на користування житлом і фактично в ньому не проживають.

В позові позивач вказує, що рішенням Вознесенської міської ради Миколаївської області № 29 від 27 лютого 2015 року було надано згоду на передачу з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Вознесенська житлового будинку АДРЕСА_2 .

На момент передачі у квартирі АДРЕСА_1 ніхто не проживав.

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області № 161 від 30 червня 2016 року квартиру АДРЕСА_1 було виключено з числа службових житлових приміщень.

Однак позивачем було з`ясовано, що у квартирі АДРЕСА_1 з 2005 року була зареєстрована сім`я ОСОБА_1 , яка фактично з 2006 року не проживала у зазначеному житлі. При цьому виконавчим комітетом Вознесенської міської ради не затверджувалося рішення Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів щодо надання ОСОБА_1 службової квартири АДРЕСА_1 , не виписувався службовий ордер на поселення його сім`ї до цього житла.

Реєстрація місця проживання сім`ї ОСОБА_1 була здійснена з порушенням вимог (які діяли на той час) статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки ордер на поселення до житла або договір найму (оренди) житлового приміщення, укладений на підставі ордеру у відповідачів був відсутній.

На сьогодні у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають ОСОБА_1 та його дочка - ОСОБА_2 , які не виявили бажання добровільно знятися із зареєстрованого місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що такі дії відповідачів порушують його права та перешкоджають йому використовувати житло за призначенням, зокрема надання його іншим мешканцям. Ухвалою суду від 15 серпня 2025 року відкрито провадження по справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання представник позивача не з`явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати у відсутності представника позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до п.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких причин.

З матеріалів справи вбачається, що позивач територіальна громада міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області є власником житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі рішення Вознесенської міської ради Миколаївської області від 27 лютого 2015 року №29 «Про надання згоди на передачу з державної власності у комунальну власність Територіальної громади міста Вознесенська житлового будинку АДРЕСА_2 », рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 27 травня 2016 року №145 «Про затвердження актів прийому-передачі житлового будинку АДРЕСА_2 в комунальну власність Територіальній громади міста Вознесенська».

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області за №161 від 30 червня 2016 року виключено з числа службових квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 значаться зареєстрованими за адресою АДРЕСА_3 з 29.09.2005 року по теперішній час.

Відповідно до Акту затвердженого начальником Управління комунальної власності Вознесенської міської ради від 19.07.2016 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3 з 2006 року не проживають, в квартирі відсутнє газопостачання та водопостачання.

Так, зміст позовних вимог зводиться до захисту прав позивача як власника житлового будинку від порушень з боку відповідачів, які зареєстрований у цьому будинку, шляхом зняття їх з реєстрації.

Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

За таких обставин, заявлена у цій справі вимога про зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідачів у вказаній квартирі не може бути задоволена у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Вимога про зняття з реєстрації місця проживання не є належним способом захисту порушеного права власника, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».(Постанова КЦС ВС від 27.11.2024 року справа №497/502/17).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.259, 264-265,268 ЦПК України, суд, -

ухвалив

в задоволенні позовних вимог територіальної громади міста Вознесенська в особі Вознесенської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зняття осіб із зареєстрованого місця проживання - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та проголошено 27 жовтня 2025 року.

Суддя М.М. Ротар