КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/1171/24 Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

- встановити факт його спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2014 року по 27 липня 2021 року ;

- визнати земельну ділянку площею 0,0885 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :38:018:0012 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Свої вимоги мотивував тим, що з серпня 2014 року по 27 липня 2021 року проживав з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з якою мали спільний бюджет та витрати, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, разом подорожували, в період з 2016 по 2019 рік зверталися до відповідних клінік репродуктивного здоров`я, у 2016 році за спільні кошти придбали земельну ділянку за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, садівниче товариство «Троянда - 2» з кадастровим номером :38:018:0012, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 та з осені 2017 року на вказаній земельній ділянці здійснювали будівництво будинку.

28 липня 2021 року зареєстрували шлюб, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва 12 лютого 2024 року розірвано.

Також зазначав, що в будівництво він вклав всі свої фінансові збереження, що накопичено ним до знайомства з ОСОБА_2 в розмірі 12 000 доларів США, а також частину коштів у розмірі 39 000 доларів США, які йому передав його батько з продажу власної земельної ділянки та будинку.

Вважає, що придбання земельної ділянки і будівництва на ній будинку здійснено в інтересах сім`ї за спільні кошти, а тому земельна ділянка є їх спільним сумісним майном.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 березня 2025 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції безпідставно надав перевагу показанням свідків відповідачки, не звернувши уваги на наявні істотні суперечності між їх показаннями та власними поясненнями відповідачки, наданими в ході розгляду справи.

Вважає, що суд мав би критично поставитись до показань свідків, про допит яких заявляла відповідачка, и усі вони перебувають з нею в трудових чи службових відносинах, є її підлеглими та перебувають у прямій матеріальній залежності від відповідачки, а тому мають очевидну зацікавленість у результатах розгляду справи.

Водночас, суд проігнорував показання свідків зі сторони позивача, які підтверджували факт спільного проживання сторін, ведення спільного побуту, спільні витрати та спільні поїздки.

Суд не дав належної оцінки фотодоказам, поданим сторонами, що призвело до однобічної та упередженої оцінки фактичних обставин.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Демидюк О.Б. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти наведених позивачем доводів, посилаючись на їх безпідставність, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Вказує, що позиція апелянта ґрунтується на перекручуванні правильно встановлених судом обставин справи та показів свідків.

Зазначає, що позивачем не було надано суду належних доказів спільного проживання та його участі у спільному бюджеті.

Вказує, що власна інтерпретація позивачем показів свідків зі сторони відповідачки та посилання позивача на відсутність у відповідачки необхідних доходів для придбання спірної земельної ділянки, і навпаки, участь у її придбанні позивача, не можуть братися до уваги судом апеляційної інстанції. Так, відповідачкою доведено належними доказами наявність легальних доходів для придбання спірної земельної ділянки і подальшого будівництва будинку. Поряд із цим, матеріали справи не містять доказів, що позивач брав фінансову участь у придбанні спірної земельної ділянки та/або у подальшому будівництві будинку.

У судовому засіданні представники відповідачки ОСОБА_2 - адвокати Демидюк О.Б. та Кєєр О.С. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на викладені у відзиві доводи. Просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Литвинчук О.І. у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у відповідності до положень цивільного процесуального законодавства, про причини неявки суд не повідомляли.

Згідно зі статтею 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на вказане, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у відсутності позивача та його представника, які належним чином повідомлені про розгляд справи, враховуючи, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено наступні фактичні обставини.

Згідно нотаріально посвідченого договору від 06 жовтня 2016 року та зареєстрованого за №810, ОСОБА_2 06 жовтня 2016 року придбала земельну ділянку з кадастровим номером :38:018:0012, загальною площею 0,0885 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Хотянівська сільська рада, садівниче товариство «Троянда-2», вартістю 80 120 грн.

Згідно п. 9 Договору, покупець поданою заявою ствердила, що в шлюбі не перебуває та ні з ким однією сім`єю без укладення шлюбу не проживає, грошові кошти, за які купується вказана в договорі земельна ділянка, є її приватною власністю.

Відповідно до витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №358468806 від 14 грудня 2023 року, ОСОБА_2 06 жовтня 2016 року здійснено державну реєстрацію права власності на вказану вище земельну ділянку.

28 липня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва 12 лютого 2024 року розірвано.

Згідно листа ТОВ «Інститут планування сім`ї» №1 від 08 березня 2024 року, ОСОБА_3 звертався до ТОВ «Інститут планування сім`ї» за наданням медичних послуг, останній є стороною договору №05.08-01 про надання медичних послуг від 05 серпня 2021 року і є пацієнтом вказаного закладу, за розірванням договору не звертався. Водночас, в медичній картці відсутня інформація про будь-які пройдені аналізи ОСОБА_3 в ТОВ «Інститут планування сім`ї».

Відповідно до повідомлення ТОВ «ІКСІ КЛІНІКА» від 16 серпня 2024 року, в період з 02 квітня 2019 року до 16 серпня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були клієнтами клініки та жодні медичні послуги їм не надавалися.

Згідно довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» житлово-експлуатаційної дільниці №901/1988 від 19 серпня 2024 року, за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до заяв сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в період з 2014 року по 2020 рік проживала тільки ОСОБА_2 .

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2005 року, зареєстрованого за №4043, ОСОБА_7 відчужив на користь ОСОБА_8 за 73 472 грн. садовий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_3 .

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2005 року, зареєстрованого за №4043, ОСОБА_7 відчужив на користь ОСОБА_8 за 50 172 грн. земельну ділянку площею 0,12 га, що знаходиться в садовому товаристві «Острів», Вішеньківської сільської ради, Бориспільського району Київської області, надану для садівництва.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем ОСОБА_3 суду не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що в період з серпня 2014 року по 27 липня 2021 року він проживав спільною сім`єю в квартирі відповідачки за адресою: АДРЕСА_2 , а також, що між ним та ОСОБА_2 у вказаний період склалися усталені подружні стосунки, що вони тоді були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство та мали взаємні права та обов`язки, які притаманні подружжю, купляли спільні речі для спільного використання й несли спільні витрати.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Для того, щоб визначити джерело придбання спірного нерухомого майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 січня 2025 року у справі № 567/93/23 (провадження № 61-13925св24).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2025 року в справі № 361/5996/19, від 18 грудня 2024 року в справі № 185/11061/21, від 18 жовтня 2023 року в справі № 201/11673/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі №760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції копії договорів з ТОВ «Гранд Еталон» від 01 січня 2015 року, 01 січня 2016 року та 01 січня 2017 року, копії чеків, квитанцій, видаткових і товарно-транспортних накладних, скріншоти з історією покупок в торговельному гіпермаркеті «Епіцентр» на придбання будівельних матеріалів та побутової техніки, а також кошториси на будівельні роботи, які не містять достатніх реквізитів для того, щоб встановити, що їх використано на будівництво, яке здійснено на спірній земельній ділянці, з яких також не можна дійти висновку, що у вказаний період сторони вели спільне господарство та здійснювали спільне будівництво, як чоловік і жінка однією сім`єю.

На підтвердження обставин будівництва спірного будинку за кошти, отримані від батька позивача в розмірі 39000 доларів США, до суду першої інстанції було подано копії договорів купівлі-продажу від 27 жовтня 2005 року, згідно з якими батько позивача ОСОБА_7 відчужив на користь ОСОБА_8 належні йому на праві власності земельну ділянку та садовий будинок в садовому товаристві «Острів», с. Вишеньки, Бориспільського району Київської області.

Однак, вказані договори не можуть бути взяті до уваги судом як доказ внесення позивачем особистих коштів на будівництво спірного нерухомого майна.

Так, зі змісту вказаних договорів вбачається, що садовий будинок було продано за 73 472,00 грн, а земельну ділянку за 50 712 грн, тобто загальна вартість будинку разом із земельною ділянкою становила 124 184 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на 27.10.2005 року становило 24 590,89 доларів США.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих, що отримані батьком позивача у 2005 році від продажу земельної ділянки та садового будинку кошти були передані позивачу та з 2017 по 2022 рік були витрачені останнім на будівництво спірного будинку.

Суд першої інстанції також надав правильну оцінку заповіту від 26 листопада 2017 року, зареєстрованого за №1128, відповідно якого ОСОБА_3 у випадок своєї смерті заповів все належне йому майно спочатку своїй матері, а у разі і її смерті - ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , вказавши на те, що сама по собі наявність документу такого змісту не утворює і не підтверджує виникнення з 2014 по 2021 роки між сторонами відносин, які притаманні подружжю.

Колегія суддів погоджується, що із наданих суду письмових доказів не можна беззаперечно встановити, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю в зазначений позивачем період, оскільки суду не надано документальних підтверджень придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, доказів реєстрації місця проживання за однією адресою, доказів участі в утриманні майна один одного тощо.

Не можна покласти в основу рішення про задоволення позову й показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які в суді не змогли показати обставини спільного та постійного проживання сторін в період з 2014 по 2021 роки, не були свідками поведінки їх в побуті, сімейного щоденного життя та з яких не можна дійти висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали усталені стосунки притаманні подружжю у вказаний період.

З показань свідка ОСОБА_13 судом першої інстанції встановлено, що хоч той і був в квартирі позивачки в 2017-2018 роках за певних обставин, однак будь-яких конкретних свідчень щодо факту проживання сторін, як чоловіка та жінки однією сім`єю, їх спільного побуту та ведення господарства, не надав.

Таким чином, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, заслухавши пояснення сторін та покази свідків, суд першої інстанції встановив, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 2014 по 2021 роки були певні відносини, але вони не були такими, що притаманні чоловіку і жінці як подружжю.

Отже, суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт його спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з відповідачем, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, у зазначений у позові період часу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не належним чином досліджені пояснення свідків є необґрунтованими, оскільки покази свідків, наявності між сторонами відносин, що притаманні подружжю у спірний період не доводять, у зв`язку з тим, що переважно зводяться до констатації факту перебування у близьких стосунках й періодичного спільного проживання.

Зважаючи на вищевикладене, й враховуючи, що самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки (аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц та від 22.04.2021 у справі № 707/2882/19) колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги у цій частині.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав до визнання права власності на частину майна відповідача за позивачем.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції, правильно застосував наведені вище норми матеріального права, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний довести обставини, на які посилався на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу та набуття сторонами у спірний період у власність спірного нерухомого майна під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, та з цих підстав правильно відмовив у позові.

Колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого відсутня необхідність повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складений 17 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : С.А. Голуб

Т.А. Слюсар