Номер провадження: 22-ц/813/3196/25
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу генерального прокурора, Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Одеській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Желдакова Ярослава Ігоровича

на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 жовтня 2024 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Тополевої Ю.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу генерального прокурора, Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

20 грудня 2023 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу генерального прокурора, Національної поліції України стягнення майнової та моральної шкоди, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь відшкодування майнової шкоди у розмірі 1 808 924 гривні 64 копійки та моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень, а також вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у провадженні відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 ГУ НП в Одеській області перебуває кримінальне провадження за № 0009109 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, яке внесене до ЄРДР 08 жовтня 2014 року. ОСОБА_1 визнана потерпілою у вищевказаному кримінальному провадженні. У зв`язку із тривалістю кримінального провадження та відсутністю належного нагляду та контролю за досудовим розслідуванням позивач була змушена відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними заявами та клопотаннями, звертатись до адвоката, що не входило до її звичайної діяльності та призвело до моральних страждань. Весь час бездіяльності слідчого позивач заходилась в стані легітимного очікування, що правоохоронні органи виконають свої функції щодо належного захисту її прав, як потерпілої особи в кримінальному провадженні, а тому вважає, що їй завдано майнову шкоду у розмірі вартості автомобіля, що становить 1 808 924,64 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн (т. 1, а.с. 2-45).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2023 року матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу генерального прокурора, Національної поліції України про стягнення майнової та моральної шкоди направлено за територіальною юрисдикцією до Малиновського районного суду м. Одеси (т. 1, а.с. 47-48).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03 січня 2024 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі (т. 1, а.с. 58-59).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2024 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Офісу генерального прокурора, Національної поліції України про стягнення майнової та моральної шкоди, в якості співвідповідача - Головне управління Національної поліції в Одеській області (т. 1, а.с. 176-177).

У відзиві на позов, що поданий Головним управлінням Державної казначейської служби України в Одеській області, зазначено що Казначейство та його територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлюють державу, а держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти інтереси в суді, та, зазвичай, діями якого завдано шкоду, у зв`язку з чим наголошували, що Державна Казначейська Служба України не є належним відповідачем у даній справі (т. 1, а.с. 84-110).

У відзиві на позов, що надійшов від Офісу Генерального прокурора зазначено, що під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні з метою встановлення обставин, що підлягають доказуванню, та осіб, причетних до вчинення даного злочину, оперативному підрозділу неодноразово надавались доручення в порядку ст. 40 КПК України. За результатом виконання вказаних доручень не встановлено відомостей щодо вчинення кримінального правопорушення. Для забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального провадження прокурором у кримінальному провадженні відповідно до ст. 36 КПК України слідчому неодноразово надавались письмові вказівки про проведення слідчих (розшукових) дій, останні надано 03 листопада 2023 року. Наразі досудове розслідування в кримінальному провадженні триває. Відповідач також зазначає, що в позовній заяві не вказано, якими саме діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями Офісу Генерального прокурора у кримінальному провадженні № 0009109 йому завдано моральної та майнової шкоди. Стороною позивача не доведено наявність вини відповідача, а також причинний зв`язок між бездіяльністю та негативними наслідками у вигляді спричинення шкоди. Не надано доказів також і на підтвердження моральної шкоди, характеру, обсягу і тривалості моральних страждань позивача, наявність та істотність вимушених змін у її життєвих відносинах, причинно-наслідкового зв`язку між діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та заподіяною позивачу моральною шкодою. Що стосується відшкодування майнової шкоди, то Офіс Генерального прокурора вважає, що шкода, завдана внаслідок кримінального правопорушення компенсується за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом, що регулюється статтею 1177 ЦК України (т. 1, а.с. 111-132).

Від Національної поліції України надійшов відзив на позов із запереченнями проти нього, які обґрунтовані тим, що Національна поліція України не є належним відповідачем у справі, так як держава бере участь у справі в якості відповідача в особі органу, діями якого завдано шкоду, яким, на думку відповідача, повинно бути Головне управління національної поліції в Одеській області. Стороною позивача, на думку представника Національної поліції України, не доведено наявність вини останнього, а також відсутній причинний зв`язок між бездіяльністю та негативними наслідками у вигляді спричинення шкоди. Не надано доказів також і на підтвердження завдання відповідачем моральної шкоди (т. 1, а.с. 138-165).

Головним управління національної поліції в Одеській області подано відзив на позов, в якому зазначено, що на день подання даного відзиву рішення в кримінальному провадженні не ухвалено, досудове розслідування триває. З метою визнання протиправною бездіяльності слідчого при проведенні досудового розслідування по кримінальному провадженню позивачу необхідно було звертатись до слідчого судді в порядку Глави 26 КПК України, а не в порядку цивільного судочинства. Що стосується ухвал слідчого судді за результатами розгляду скарг позивача, то відповідач вважає, що це є реалізацією позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження та не свідчить про порушення прав позивача та, відповідно, не є підставою для відшкодування моральної та майнової шкоди (т. 1, а.с. 191-210).

У відповіді на відзив Офісу Генерального прокурора стороною позивача зазначено про те, що як на правову підставу позову, ОСОБА_1 посилається не на вимоги статті 1177 ЦК України, а на спеціальні статті 1173, 1174 ЦК України, які не передбачають наявність вини відповідних органів або їх посадових або службових осіб (т. 1, а.с. 67-78).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Офісу генерального прокурора, Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення майнової та моральної шкоди залишено без задоволення (т. 2, а.с. 18-29).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника Желдакова Ярослава Ігоровича просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що позивач у позові не зазначала, що ухвали слідчих суддів від 10 березня 2015 року та від 01 грудня 2023 року є підставою для відшкодування шкоди, а також позивач у позовній заяві не ставила питання щодо преюдиційності ухвал слідчих суддів від 10 березня 2015 року та від 01 грудня 2023 року у даній справі. Також скаржник зазначає, що в даній справі позивач є фізичною особою, а тому вважає, що висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, на які посилався суд першої інстанції, не можуть у повному обсязі відповідати матеріалам даної справи, оскільки обставини у справах є відмінними. До того ж, в цій саме постанові Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/1423/17 звертала увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Однак, як зауважує скаржник, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в цій частині було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що матеріали даної справи підтверджують факти надмірної тривалості досудового розслідування та його неефективність (кримінальне провадження триває понад дев`ять років та за дев`ять років досудового розслідування не було встановлено осіб, які вчинили злочин). В матеріалах справи знаходиться Довідка у кримінальному провадженні № 0009109 від 08 жовтня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, яка була надана до суду представником Головного управління Національної поліції в Одеській області. З цієї довідки чітко, вбачається, що з 2015 року по 2024 рік жодних слідчих дій не проводилось у кримінальному провадженні.

Скаржник вважає, що матеріалами даної справи підтверджено: - надмірна тривалість та неефективність досудового розслідування; - бездіяльність органу досудового розслідування, яка встановлена ухвалами слідчих суддів; - бездіяльність органів прокуратури, як процесуального керівника в межах кримінального провадження; - завдання матеріальної шкоди позивачу, шляхом викрадення транспортного засобу, у розмірі вартості цього автомобіля; - причинний зв`язок між бездіяльністю правоохоронних органів та неможливістю позивачу, відшкодувати завдану шкоду, окрім як звернення з позовом до Держави Україна, оскільки не встановлено осіб, які вчинили злочин, що позбавляє позивача можливості звернутись до винних осіб з цивільним позовом в рамках кримінального провадження та відшкодувати нанесену матеріальну шкоду; - тривалістю та неефективністю досудового розслідування скаржнику нанесено моральну шкоду (т. 2, а.с. 31-49).

У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Одеській області просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі. В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначили, посилаючись на висновки, викладені у постанові ВП ВС від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, що установлений судами факт бездіяльності слідчого або начальника слідчого відділу у кримінальному провадженні щодо викрадення майна не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди, яка дорівнює вартості викраденого майна. Відповідач вважає, що з урахуванням того, що позивачем не доведено факту нанесення йому шкоди саме посадовими особами відповідачів, незаконності бездіяльності посадових осіб відповідачів та причинного зв`язку між незаконними діями/бездіяльністю посадових осіб відповідачів та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позові ОСОБА_1 належить відмовити. Щодо заявлених вимог про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1808924,64 грн відповідач зазначив, що позивачкою не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження фактичних витрат чи про наявність упущеної вигоди, у зв`язку з чим вимоги позивачки щодо стягнення на її користь матеріальної шкоди у розмірі 1 808 924,64 грн не підлягали задоволенню. Крім того, на думку відповідача, ГУНП в Одеській області моральної шкоди позивачу не завдавало, наявність такої шкоди нічим не доведена (т. 2, а.с. 55-65).

У відзиві на апеляційну скаргу Державна Казначейська Служба України просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі. В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначили, що Державна Казначейська Служба України не є належним відповідачем у справі, оскільки жодної шкоди позивачу не заподіювали, учасником правовідносин з позивачем не є, а отже не можуть нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну скаржнику стверджуваними діями інших державних органів. Відповідач вважає, що оскільки ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження незаконності та протиправності дій/бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, то позовні вимоги щодо відшкодування на її користь моральної та матеріальної шкоди не підлягали задоволенню, а суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в їх задоволенні. Крім того, на думку відповідача, вимога скаржника щодо стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 50000 грн не має належного обґрунтування, не підтверджується жодними доказами, визначена із завищенням розміру бажаного відшкодування та має на меті збагачення позивача, а тому не підлягає задоволенню (т. 2, а.с. 85-106).

У відзиві на апеляційну скаргу Національна поліція України просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на необґрунтованість вимог апеляційної скарги, відсутність належних, достатніх та достовірних доказів у матеріалах справи, які б свідчили про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а також зазначили про те що не є належним відповідачем у даній справі (т. 2, а.с. 108-120).

У відзиві на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції обґрунтовано виснував про відсутність підстав для вирішення в порядку цивільного судочинства питання щодо визнання неправомірними дій або бездіяльності прокурора при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні. При цьому, відповідач, наводячи у відзиві висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 10 червня 2019 року справа №591/5118/14-ц, від 04 листопада 2020 року справа №761/20966/17, від 17 червня 2020 року справа №757/34188/17-ц та від 22 грудня 2020 року справа №686/24223/17, зазначає, що в деліктних зобов`язаннях доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, а відсутність хоча б одного із таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Також, відповідач зазначає, що позивач не надала належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували зміст заподіяної їй моральної шкоди, характер, обсяг і тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у її життєвих відносинах, причинно-наслідковий зв`язок між діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, та заподіяною моральною шкодою. Серед іншого, відповідач зауважує, що не є належним відповідачем у даній справі, оскільки посадові особи Офісу генерального прокурора та його структурних підрозділів не уповноважені на втручання у здійснення процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення, проведення будь-яких процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0009109 (т. 2, а.с. 121-134).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

В судовому засіданні 14 жовтня 2025 року представник відповідачів ГУНП в Одеській області та Національної поліції України Рудь В.В. та представник відповідача Офісу Генерального прокурора Елісашвілі О.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що в силу вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи. Так, зокрема, скаржник ОСОБА_1 повідомлена належним чином про дату, час та розгляду справи у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки її представник ОСОБА_2 отримав судову повістку на 14.10.2025 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 02.10.2025 о 16:57:15, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 165 зв.). Відповідач Державна казначейська служба України отримали судову повістку на 14.10.2025 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 02.10.2025 о 17:00:13, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 166), та у відповідності до вимог п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним сповіщенням сторони про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «TOYOTA», модель «HIGHLANDER», д.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , чорного кольору, 2012 року випуску, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (т. 1, а.с. 20-21).

Відповідно до цінової довідки № УТЕ-535 від 19 грудня 2023 року щодо визначення середньоринкової вартості КТЗ (легковий автомобіль), вартість транспортного засобу марки «TOYOTA» модель «HIGHLANDER», номер шасі НОМЕР_2 , 2012 року випуску, чорного кольору станом на 08 жовтня 2014 становила 48470 дол. США (т. 1, а.с. 38-39).

Із Витягу з ЄРДР за кримінальним провадженням № 0009109 вбачається, що 08 жовтня 2014 року до Шевченківського ВП Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що в ніч на 08 жовтня 2014 року невстановлена особа незаконно заволоділа належним їй автомобілем «Тойота Хайлендер», д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився в дворі будинку АДРЕСА_1 , зчинивши збиток на суму 500000 грн (т. 1 а. с. 19).

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 скаргу адвоката Саражан Ю.І. в інтересах потерпілої ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Чебанюк Т.Л. по кримінальному провадженню № 0009109 задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Чебанюк Т.Л. за кримінальним провадженням № 0009109. Зобов`язано слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, який проводить досудове слідство у кримінальному провадженні за № 0009109, за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, виконати слідчі дії, а саме:

- в установленому законом порядку отримати у слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси дозвіл про надання тимчасового доступу до речей і документів щодо отримання інформації, яка знаходиться у оператора телекомунікації про зв`язок, абонента, надання телекомунікаційних послуг шляхом зобов`язання ТОВ «Асшеліт», ПрАт «МТС Україна», ПрАТ «Київстар» виготовити на паперовому або електронному носії документ, що містить інформацію про телефонні номера, а також вхідні та вихідні дзвінки на них оператора ТОВ «Астеліт» LAK 11623, CID 1832, 1082, 1081, ПрАТ «МТС Україна» LAK 42000 СЮ 60906, 60786, 62113, 60112, ПрАТ «Київстар» LAK 37003 СID 27993, 27702, 23773, 32001, у проміжок часу з 20:00 годин 07 жовтня 2014 року до 11:20 годин 08 жовтня 2014 року;

- в установленому законом порядку отримати у слідчого судді дозвіл на тимчасовий доступ та виїмку на наступну інформацію ТОВ «Астеліт» LAK 11623, СID 1832, 1082.1081, ПрАТ «МТС Україна» LAK 42000 СЮ 60906, 60786, 62113, 60112, ПрАт «Київстар» LAK 37003 СID 27993, 27702, 23773, 32001, в проміжок часу з 20:00 годин 07 жовтня 2014 року до 11:20 годин 08 жовтня 2014 року: адреси розташування та номери базових станцій; типи з`єднань (вхідні, вихідні дзвінки, SMS, MMS, GPRS, переадресації), дата, час, тривалість з`єднання; ідентифікаційні ознаки кінцевого обладнання (абонента А) абонентський, серійний, 1MSI номери сім-картки, ІМЕІ); ідентифікаційні ознаки терміналу, з яким відбувся сеанс зв`язку (абонент Б), з`єднання нульової тривалості; за наявності контрактної угоди або відповідної реєстрації надати відомості про абонента; встановити цих осіб та провести слідчі (розшукові дії) по встановленню їх причетності до скоєного злочину чи наявності у них інформації про скоєння даного злочину;

- повідомити потерпілу про виконання клопотання про арешт майна та витребування з департаменту ДАІ МВС України інформації щодо оформлення права власності на території України на автомобіль марки «Тойота Хайлендер» 2012 року випуску, в період з 08 жовтня 2014року по теперішній час;

- в разі отримання інформації з департаменту ДАІ МВС України про продаж в період з 08.10.2014 року по теперішній час автомобілів марки «Тойота Хайлендер» 2012 року випуску, та у встановленому законом спосіб провести відповідну експертизу для встановлення ознак підроблення ідентифікаційного номеру; номерів двигуна шасі, або кузова;

- по схемі пересування зазначеного автомобіля встановити свідків, наявність відео спостереження, та провести слідчі (розшукові) дії по встановленню осіб, винних у скоєнні злочину; повідомити потерпілу про результати розслідування справи у відповідності з вимогами ст. 220 КПК України.

Зобов`язати слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області який проводить на теперішній час досудове слідство за кримінальним провадженням виконати всі інші слідчі (розшукові) дії, які передбачені КПК України для найшвидшого та об`єктивного встановлення істини по зазначеному кримінальному провадженню» (т. 1, а.с. 21-25).

30 квітня 2015 року представник ОСОБА_1 звернувся до слідчого Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Чебанюк Т.Л. та прокурора Приморського району м. Одеси з клопотанням щодо письмового повідомлення про виконання ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10.03.2015 року (т. 1, а.с. 30-31).

30 липня 2015 року за № 10-1231-15 прокуратурою Приморського району м. Одеси надано відповідь ОСОБА_1 за результатами розгляду клопотання, в якій повідомлено про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно слідчого СВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області за № 0000025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України (т. 1, а.с. 33).

24 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 звернувся з клопотанням до начальника слідчого відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 ГУ НП в Одеській області про надання інформації щодо стану досудового розслідування кримінального провадження за № 0009109, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України та просив повідомити, які слідчі дії проведено органом досудового розслідування протягом більш ніж 9 років досудового розслідування; чи встановлені особи, які обґрунтовано підозрюються у вчиненні злочину в рамках кримінального провадження за № 0009109, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України та яким було б повідомлено про підозру; надати можливість представнику потерпілої ОСОБА_1 ознайомитись з матеріалами кримінального провадження за № 0009109, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України (т. 1, а. с. 26-28).

За результатами розгляду вищевказаного клопотання, представника ОСОБА_1 повідомлено про те, що в результаті проведення всіх необхідних слідчих дій не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення. Потерпілий може ознайомитись з матеріалами кримінального провадження у ВП № 5 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області, зробивши всі необхідні копії або сканування матеріалів (т. 1, а. с. 32).

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/2693/15-к від 01 грудня 2023 року скаргу адвоката Желдакова Я.І в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні № 0009109, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України було задоволено частково та зобов`язано уповноважених осіб відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області провести належним чином подальше досудове розслідування кримінального провадження № 0009109 від 08 жовтня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, провести слідчі дії, визначені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року по справі № 522/2693/15-к, розглянути клопотання представника потерпілої ОСОБА_1 від 30 квітня 2015 року та виконати вимоги ст. 220 КПК України щодо розгляду клопотання адвоката Желдакова Я.І. в інтересах потерпілої ОСОБА_1 від 24 жовтня 2023 року (т. 1, а.с. 35-37).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду доказів щодо допущеної бездіяльності при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0009109 з боку посадових осіб органів прокуратури та Національної поліції України.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що порядок оскарження рішення, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, слідчого чи прокурора під час досудового розслідування визначено приписами глави 26 Кримінального процесуального кодексу України. З цього приводу, судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач у встановленому законодавством порядку (шляхом подання скарг на рішення, дії чи бездіяльність прокурора) оскаржувала бездіяльність посадових осіб прокуратури Приморського району м. Одеси, відтак у суду відсутні підстави для висновку про доведеність відповідних тверджень позивача.

Суд першої інстанції також зазначив, що до компетенції суду в порядку цивільного судочинства не відноситься вирішення питання щодо визнання неправомірними дій або бездіяльності прокурора при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні.

При цьому, суд вказав, що для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до положень статтей 1166 та 1167 ЦК України необхідна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури та слідства, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача.

Також суд першої інстанції вважав, що наявність ухвал слідчих суддів від 10 березня 2015 року та від 01 грудня 2023 року не може слугувати безспірною підставою для відшкодування шкоди, оскільки преюдиційним для суду, що розглядає справу про правові наслідки, згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України є вирок суду, або ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, а процесуальна ухвала, якою врегульовано питання окремої процесуальної дії в порядку Кримінального процесуального кодексу України таким не являється, внаслідок чого не може встановлювати протиправність поведінки відповідачів.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17, суд першої інстанції зазначив, що установлений судами факт бездіяльності слідчого або начальника слідчого відділу у кримінальному провадженні щодо викрадення майна не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди, яка дорівнює вартості викраденого майна.

Відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення за рахунок Державного бюджету України, як передбачено ч. 3 ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України реалізується лише у випадках та у порядку, що встановлені окремим законом. На сьогодні в Україні єдиним ефективним механізмом відшкодування заподіяної шкоди, внаслідок кримінального правопорушення залишається подання цивільного позову (окремо або в межах кримінального провадження) до особи, яка вчинила злочин.

Отже, враховуючи вищенаведене, з урахуванням того, що позивачем не доведено факту нанесення йому шкоди саме посадовими особами відповідачів, незаконності бездіяльності посадових осіб відповідачів та причинного зв`язку між незаконними діями/бездіяльністю посадових осіб відповідачів та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у позові належить відмовити.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, з огляду на таке.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, згідно з положеннями яких шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, за обставинами даної справи слідчим відділом ВП № 5 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0009109, відомості про яке внесено до ЄРДР 08 жовтня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, в якому ОСОБА_1 визнана потерпілою.

Згідно з довідкою у кримінальному провадженні № 0009109 від 08 жовтня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, рух кримінального провадження здійснено в наступному порядку (т. 1, а.с. 237-238):

08 жовтня 2014 року кримінальне провадження зареєстроване до ЄРДР слідчим Приморського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області Урманжи А.В. та призначено групу прокурорів Приморської районної прокуратури м. Одеси Суліма С.Ю. (старший прокурор групи прокурорів), ОСОБА_3 ;

21 жовтня 2014 року призначено слідчого Приморського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області Чабанюк Т.Л., яка прийняла провадження 21 жовтня 2014 року в межах одного органу досудового розслідування;

04 серпня 2015 року призначено прокурора Приморської районної прокуратури м. Одеси Грамму О.О.;

09 листопада 2015 року призначено слідчого Приморського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області Платонова О.С., який прийняв провадження 25 листопада 2015 року в межах одного органу досудового розслідування;

08 вересня 2016 року призначено групу прокурорів Приморської районної прокуратури м. Одеси ОСОБА_4 (старший прокурор групи прокурорів), Грамма О.О., ОСОБА_5 , ОСОБА_6

24 грудня 2020 року визначено підслідність за Шевченківським відділенням поліції Приморського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області;

05 січня 2021 року призначено групу прокурорів Приморської районної прокуратури м. Одеси Петровський Я.Л. (старший прокурор групи прокурорів), Топчій О.В.;

08 січня 2021 року призначено слідчого СВ ВП № 5 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області Філімонову К.С., яка прийняла провадження 15 січня 2021 року, що надійшло з іншого органу досудового розслідування;

21 лютого 2021 року визначено підслідність за слідчого СВ ВП № 5 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області;

23 лютого 2021 року призначено групу прокурорів Приморської районної прокуратури м. Одеси Петровський Я.Л. (старший прокурор групи прокурорів), ОСОБА_7 ;

03 березня 2021 року призначено слідчого СВ ВП № 5 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області Філімонову К.С., яка прийняла провадження 03 березня 2021 року в межах одного органу досудового розслідування;

03 листопада 2023 року призначено слідчих СВ ВП № 5 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області Філімонову К.С., ОСОБА_8 (старший слідчий), який прийняв провадження 06 листопада 2023 року в межах одного органу досудового розслідування;

21 лютого 2024 року слідчого СВ ВП № 5 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області Філімонову К.С., яка прийняла провадження 21 лютого 2024 року в межах одного органу досудового розслідування.

Крім того, за довідкою у кримінальному провадженні № 0009109 від 08 жовтня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, про рух кримінального провадження, в ході досудового розслідування прийняті такі рішення (т. 1, а.с. 238-239):

08 жовтня 2014 року постанова заступника прокурора Приморського району м. Одеси про призначення групи прокурорів;

20 жовтня 2014 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси справа № 522/19725/13-К, провадження № 1-КС/522/14113/13, про надання тимчасового доступу до речей та документів;

20 жовтня 2014 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси справа № 522/19725/13-К, провадження № 1-КС/522/14114/13, про надання тимчасового доступу до речей та документів;

20 жовтня 2014 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси справа № 522/19725/13-К, провадження № 1-КС/522/14112/13, про надання тимчасового доступу до речей та документів;

10 березня 2015 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси справа № 522/2693/15-К, провадження № 1-КС/522/3885/15, про задоволення скарги адвоката Саражан Ю.І. на бездіяльність слідчого ОСОБА_9 ;

01 грудня 2023 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси справа № 522/19725/13-К, провадження № 1-КС/522/7436/23, про задоволення скарги представника ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого;

23 лютого 2021 року постанова заступника прокурора Приморського району м. Одеси про призначення групи прокурорів;

17 січня 2024 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси справа № 522/2693/15-К, провадження № 1-КС/522/290/24, про надання тимчасового доступу до речей та документів;

17 січня 2024 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси справа № 522/2693/15-К, провадження № 1-КС/522/291/24, про надання тимчасового доступу до речей та документів;

17 січня 2024 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси справа № 522/2693/15-К, провадження № 1-КС/522/289/24, про надання тимчасового доступу до речей та документів;

17 січня 2024 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси справа № 522/2693/15-К, провадження № 1-КС/522/292/24, про надання тимчасового доступу до речей та документів;

17 січня 2024 року ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси справа № 522/2693/15-К, провадження № 1-КС/522/288/24, про арешт майна.

Вказана довідка надана станом на 04 квітня 2024 року (т. 1, а.с. 236) та в ній, серед іншого, зазначено, що матеріали КП № 0009109 перебувають у СВ ВП № 5 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області, ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року справа № 522/2693/15К, провадження № 1-КС/522/3885/15, про задоволення скарги адвоката Саражан Ю.І. задоволена в повному обсязі: надана відповідь заявнику, а досудове розслідування триває (т. 1, а.с. 239).

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Колегія суддів зауважує, що для більшості ж осіб, які постраждали від злочинів, важливою сатисфакцією є покарання винних та відновлення справедливості. Якщо органи розслідування не можуть забезпечити розкриття злочину та притягнення винних до кримінальної відповідальності, то потерпілі не можуть отримати як відшкодування за рахунок порушників, так і сатисфакції у вигляді покарання винних.

Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. Цілком очевидним є те, що внаслідок подій, які мали місце, позивач відчувала біль та страждання, які суттєво збільшились в зв`язку з неотриманням сатисфакції від держави в будь-якої формі.

В свою чергу та обставина, що протягом більш ніж 9 років від початку досудового розслідування кримінальні провадження не знайшли свого вирішення і на момент прийняття цієї постанови, все ще знаходиться на стадії досудового розслідування, через необхідність вчинення значної кількості додаткових процесуальних дій, апеляційний суд вважає, що мало місце неефективне досудове розслідування.

В такій ситуації позивач зазнала моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю заявляти неодноразові вимоги до державних органів щодо виконання їх посадових обов`язків, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність та перебуванні у постійному напруженому психологічному стані.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що позивач обґрунтовувала свої вимоги не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, а його довготривалістю, оскільки з моменту події злочину (08 жовтня 2014 року) і на час звернення до суду з позовом (20 грудня 2023 року) відомості про повідомлення особі про підозру, складення та направлення обвинувального акту до суду або ж вироку суду про притягнення винних осіб до відповідальності відсутні, винні особи не встановлені, а досудове розслідування триває.

При цьому, колегія суддів зауважує, що станом на момент перегляду справи судом апеляційної інстанції ситуація не змінилася, тобто з моменту виникнення події кримінального правопорушення минуло 10 років та 11 місяців.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine»), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» («Antonenkov and others v. Ukraine»), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 501/85/22 зауважив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду.

У постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 07 грудня 2022 року у справі № 461/9982/19 (провадження № 61-4162св22) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

За встановлених обставин, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що тривалістю та неефективністю досудового розслідування позивачу було завдано моральну шкоду, а тому враховуючи характер та розмір душевних страждань, завданих потерпілій, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності вважає, що на користь позивача підлягає стягненню з Державного бюджету України моральна шкода у розмірі 10000 грн. Така сума відповідає тривалості порушеного права позивача з огляду на вимоги Статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та через неможливість користуватися протягом довготривалого періоду часу вартісним майном, яке їй належить на праві власності.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо стягнення на користь позивача матеріальної шкоди, оскільки встановлений судом факт тривалості та неефективності досудового розслідування органів у вказаному кримінальному провадженні не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди, яка дорівнює вартості викраденого майна. До таких висновків дійшла ВП ВС у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 та у цій частині висновки Верховного Суду є релевантними до спірних правовідносин, оскільки в даному випадку матеріальна шкода підлягає стягненню безпосередньо із заподіювача шкоди, особа якого (яких) під час досудового розслідування кримінального провадження № 0009109, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, станом на час ухвалення цієї постанови не встановлена.

Крім того, згідно сталої судової практики, сформованою Верховним Судом, у фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, щодо якого триває досудове розслідування і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає права на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України, оскільки необхідною умовою для застосування частини другої статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи кримінального правопорушення.

Невирішення судом або зазначеними посадовими особами описаних питань та неухвалення відповідних процесуальних рішень апріорі не дає змоги застосувати правило частини другої статті 1177 ЦК України, тому право на позов відповідно до цієї правової норми у позивача не виникає. У фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає права на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі частини другої статті 1177 ЦК України, оскільки підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є завдання шкоди кримінальним правопорушенням, що має бути встановлено у передбаченому законом порядку. У разі ненастання таких обставин фізична особа за наявності відповідних підстав має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах (згідно зі статтями 1166 і/або 1167 ЦК України) або відповідно до іншого спеціального делікту в разі, якщо протиправність дій держави, її органів та/чи посадових осіб окремо встановлені. Лише неприйняття відповідного закону про порядок компенсації державою такої шкоди не унеможливлює розгляд справи за позовом потерпілого від кримінального правопорушення (злочину). Якщо під час розгляду справи суди не встановлять, що позивачу завдано шкоду внаслідок кримінального правопорушення, то підстав для компенсації державою шкоди такій особі не виникає, а отже, немає підстав і для застосування правил частини другої статті 1177 ЦК України (постанова від 07 листопада 2022 року Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 757/59343/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З урахуванням характеру й глибини заподіяних ОСОБА_10 моральних страждань, тривалості та неефективності здійснення кримінального провадження, в якому позивачка є потерпілою, а також засад розумності та справедливості, з урахуванням загалшьних вимог розумності та справедливості та недопущення безпідставного збагачення, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог у розмірі 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці, яка згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 підлягає стягненню з Державного бюджету України.

На вказане не впливають помилкові доводи Державної казначейської служби України, Офісу генерального прокурора, Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Одеській області про необгрунтованість апеляційної скарги з огляду на вищенаведені норми права, що регулють спірні правовіодносини, та їх власне помилкове тлумачення.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди із ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 цієї статті визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно з п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно, враховуючи категорію даної справи, судовий збір за подання позову та апеляційної скарги підлягає стягненню на користь держави зі сторони відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року становить 2684 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подачі позовної заяви) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, 1% від ціни позову у даній справі становить 18589,24 грн, що перевищує максимальний розмір судового збору за звернення до суду із позовом для фізичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час подачі апеляційної скарги) судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду фізичною особою становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Тобто, ставка судового збору, що підлягала сплаті до суду першої інстанції за подання позовної заяви, складала 13420 грн (2684 х 5), а за подання апеляційної скарги 20130 грн (13420 х 150%).

За результатами перегляду справи апеляційним судом позов задоволено частково фактично на 0,5% від заявленої ціни позову (1858924,64 грн).

Таким чином, судовий збір, що підлягає стягненню на користь держави за звернення до суду із позовом становить 67,1 грн (13420 х 0,5%), а за подання апеляційної скарги становить 100,65 грн (20130х0,5%), що у загальному складає 167,75 грн.

Вказана сума, з огляду на встановлення судом апеляційної скарги обставин справи та завдання позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні, підлягає стягненню з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь держави.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Желдакова Ярослава Ігоровича задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 жовтня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (? адреса: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А) на користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 167,75 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 17 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький