Номер провадження: 22-ц/813/3036/25
Справа № 496/5306/24
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Євценка Романа Ігоровича

на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 05 листопада 2024 року, постановлену Біляївським районним судом Одеської області у складі: судді Горяєва І.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк» про визнання кредитного договору та іпотечного договорів недійсними,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Біляївського районного суду Одеської області від 05 листопада 2024 року, якою провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк» про визнання кредитного договору та іпотечного договорів недійсними закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника Євценка Р.І. вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою, просить ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 05 листопада 2024 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, прийшов до передчасного та невірного висновку, оскільки судові спори у справі № 2-202/11 та у справі № 496/5306/24 виникли з різних підстав та мають не однакові предмети спору.

Крім того, позивачка двічі у справі № 2-202/11 зверталась до суду із заявами про зміну підстав позову, у задоволенні яких двічі ухвалою суду від 19.05.2021, яка залишена в силі постановою Одеського апеляційного суду від 22.07.2022, та ухвалою суду від 02.02.2023, залишеною в силі постановою Одеського апеляційного суду від 19.12.2023, відмовлено.

Зазначає, що звертаючись до суду у справі № 496/5306/24, ОСОБА_1 зверталась з інших підстав (нових, у тому числі, що не були прийняті судом у якості зміни підстав позову у справі № 2-202/11), а предмет позову у справі № 496/5306/24 відрізняється від предмету позову у справі № 2-202/11.

Таким чином, судом першої інстанції не було в достатній мірі проаналізовано рішення Біляївського районного суду від 04.10.2024 у справі № 2-202/11, як наслідок, було передчасно зроблено висновок про тотожність предмету та підстав позову у двох справах.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні 07.10.2025 представник позивачки ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, представник Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - Хуторянець О.В. (в режимі відеоконференції) заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи, зокрема позивачка ОСОБА_1 повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки її представник повістку отримав 21.08.2025 22:22:00 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджуються довідками (а.с. 168), Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» повідомлено як користувач Електронного суду, про що свідчить довідка про доставку електронного документу 21.08.2025 23:40:04 (а.с. 169 зв).

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Закриваючи провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції посилався на те, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про визнання кредитного договору та іпотечного договорів недійсними підлягає закриттю, оскільки вже було винесено рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі, якщо набрали законної сили рішення суду, або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тобто, для закриття провадження у справі із вказаної підстави має бути наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили, та яке ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) є його предмет і підстава.

Отже, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання у позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Крім того, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

У постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами».

Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Відповідно до вимог ст. 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з: 1) вступної частини із зазначенням: а) дати і місця її постановлення; б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів); в) імен (найменувань) учасників справи; 2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою; 3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу; 4) резолютивної частини із зазначенням: а) висновків суду; б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Проте, як вбачається з оскаржуваної ухвали, місцевий суд у своєму судовому рішенні не навів обґрунтованих мотивів тотожності позовів, а лише зазначив, що вже було винесено рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Суд зобов`язаний встановити, чи є позови тотожними, та надати чіткі аргументи.

Разом з тим, оскаржувана ухвала є недостатньо обґрунтованою, не містить мотивів, з яких виходив суд при її постановленні, судове рішення не є повним, ясним, чітким, що суперечить нормам процесуального закону.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у провадженні суду знаходилася справа № 2-202/11 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк» про визнання договорів недійсними.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.09.2014 року (справа № 2-202/11) позовні вимоги задоволено частково. Кредитний договір № 010/2-0-1/08-089 від 07 березня 2008, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», визнано недійсним. Договір іпотеки від 19.03.2010, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений 19 березня 2008 року, ОСОБА_3 , державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрований в реєстрі за № 2-1368 «19» березня 2008 року, визнано недійсним. Застосовано правила реституції та зобов`язано сторони повернути в натурі все, що вони одержали на виконання кредитного договору № 010/2-0-1/08-089 від 07.03.2008, а саме: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» повертає ОСОБА_1 суму сплачених коштів у розмірі 162 000 доларів США; ОСОБА_1 повертає Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» залишок боргу, згідно кредитного договору, у розмірі еквівалентному 249 990, 68 доларів США, що складає 1 267 452 грн 75 коп станом на 07 березня 2008 року, за курсом 5,07 грн, за 1 долар США. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26.02.2015 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відхилено, рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.06.2015 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10.09.2014 та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26.02.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Біляївського районного суду Одеської області.

Від представника АТ «Райфайзен Банк Аваль» надійшла зустрічна позовна заява, в якій просив суд стягнути на свою користь в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором від 07.03.2008 року у розмірі 353 421,39 доларів США та 2 142 759,35 гривень нежиле приміщення комплекс будівель під № 2-А, який складається з будівлі офісу, будівлі виставочного салону, будівлі побутових приміщень, загальною площею 1139,50 кв.м, що знаходяться в с. Котовка, Біляївського району Одеської області та належить ОСОБА_1 на праві власності. Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в рамках виконавчого провадження.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними та стягнення моральної шкоди відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Задовольняючи заяву відповідача про закриття провадження у справі № 496/5306/24 та закриваючи провадження у цій справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України оскаржуваною ухвалою суду від 05 листопада 2024 року, суд виходив з наявності судового рішення, яке набрало законної сили, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Як йшлося вище, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 20 травня 2020 року у справі № 753/11592/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 757/39474/19, від 05 жовтня 2023 року у справі № 522/8873/22, від 18 жовтня 2023 року у справі № 404/6883/18 тощо.

Довід апеляційної скарги про безпідставність закриття провадження у справі через звернення позивачки до суду у теперішній справі з інших підстав (нових, у тому числі з тими, що не були прийняті судом у якості зміни підстав позову у справі № 2-202/11), а предмет позову у справі № 496/5306/24 відрізняється від предмету позову у справі № 2-202/11, є частково помилковим та спростовується наступним.

Як вбачається з тексту вказаних судових рішень, підставами позову про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів у справі № 2-202/11 позивачкою ОСОБА_1 зазначалося: в частині визнання недійсним кредитного договору - порушення законодавства, допущені відповідачем під час його укладення, неповідомлення їй про умови кредитування, у т.ч. щодо можливості укладення договору в національній валюті; неповідомлення про перелік банківських послуг, якими супроводжується кредитування; незаконний вплив на волевиявлення щодо укладення договорів страхування шляхом обмеження вільного вибору страховика; неотримання письмової інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та інші відомості, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; порушення правил ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, оскільки відповідач в односторонньому порядку безпідставно збільшив відсоткову ставку. Щодо договору іпотеки, то позивачка оспорювала його як прямо пов`язаний з кредитним договором, вчинений внаслідок укладення вказаного кредитного договору та на його забезпечення та виконання.

Підставами позову у справі № 496/5306/24 позивачкою зазначено про наявність ознак обману з боку Банку, що відповідно до статей 215, 230 ЦК України тягне за собою визнання оспорюваного правочину недійсним, як під час укладення, так і під час виконання умов кредитного договору; існування ризиків для споживача помилково, чи навіть унаслідок уведення його в оману, придбати непотрібні йому кредитні послуги; ненадання відомостей про умови кредитування, які не підписані позичальником перед укладенням Кредитного договору в письмовій формі щодо достовірної інформації про умови кредитування, його сукупної вартості; без зазначення валюти кредитування; без зазначення фіксованої чи змінюваної ставки; введення в оману позичальника Банком до укладення договору; не проінформовано про валютні ризики; в договорі при укладенні кредитного договору не визначено абсолютне значення подорожчання кредитну, чим також введено в оману позичальника; позбавив права вільного вибору страхової компанії, що свідчить про несправедливість умов договору; умисним обмеженням волевиявлення позичальника з боку банку; замовчування можливості укласти кредитний договір в національній валюті гривні; відсутність у Банку ліцензії на операції з валютними цінностями; встановлення платежів, які споживач має сплатити на його користь за дії, які банк здійснює на власну користь; вимушення позичальника сплатити грошові кошти, які передують укладення Кредитного договору; порушення умов кредитного договору щодо зобов`язання сплачувати заборонені законодавством платежі (комісія за надання кредиту), що з огляду на вимоги ч. 4 с. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемною умовою; порушення умов кредитного договору. Допущені Банком під час його виконання, оскільки Банком підвищена фіксована відсоткова ставка за користування кредитом, що є нікчемною умовою, і таке слід кваліфікувати як дії введення позичальника в оману; істотні порушення, допущені Банком під час виконання Кредитного Договору, що стали підставами кримінального провадження; повідомлення Банком про звернення стягнення на належне заявниці майно, що перебуває в іпотеці, вказують на його агресивну діяльність та зацікавленість в належній позичальнику нерухомості; у випадку визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів недійсними повинні бути застосовані наслідки недійсності правочину, згідно з якими позичальниця повинна повернути Банку 249990,68 дол. США по курсу 5,05, що дорівнює 1262452,90 грн.

По справі № 2-202/11предметом позову ОСОБА_1 було визнання недійсним кредитного договору № 010/2-0-1/08-809 від 07.03.2008, визнання недійсним договору іпотеки від 19.03.2010, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайден Банк Аваль», зобов`язання державного нотаріуса Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження спірного нерухомого майна, переданого в іпотеку; зобов`язати відповідача повернути позивачу суму сплачених коштів в розмірі 162000 дол США; зобов`язати відповідача прийняти від позивача грошову суму боргу за кредитним договором в розмірі, еквівалентному 249990,68 дол США, що складає 1374948,74 грн з розстрочкою платежу рівними частинами; стягнути з відповідача моральну шкоду 100000 грн.

По справі № 496/5306/24 предметом позову є визнання недійсним кредитного договору з моменту укладення; визнання іпотеки припиненою та виключення з реєстру іпотек та заборон відчуження запису про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна; застосувати наслідки визнання кредитного договору № 010/2-0-1/08-809 від 07.03.2008 у вигляді двосторонньої реституції, а саме: зобов`язати АТ «Райффайзен Банк Аваль» повернути ОСОБА_1 суму сплачених нею коштів в розмірі 162000 дол США та зобов`язати відповідача прийняти від ОСОБА_1 грошову суму, передбачену умовами цього Кредитного Договору, в розмірі еквівалентному 249990,68 дол. США, що складає суму двох траншів 149990,68 дол. США 68 центів рефінансування заборгованості по кредиту, перерахованих АТ «Райффайзен Банк аваль» до АКБ «Імексбанк» за курсом 5,07 грн за 1 дол. США станом на 07 березня 2008 року та 100000 дол. США, отриманих позичальником готівкою в сумі 500000 грн, на ремонт нерухомості, а всього 1267452,75 грн за курсом 5,07 грн за 1 дол США станом на 07 березня 2008 року, у спосіб розстрочки платежу, згідно статті 267 ЦПК України, рівними частинами, на строк один рік.

Аналіз змісту позовних вимог та підстав позовів в обох справах свідчить про їх тотожність, оскільки підставами недійсності оспорюваного кредитного договору зазначено про допущені Банком порушення законодавства як під час його укладення, так і в період його дії, обман з боку Банку та введення позичальника в оману, щодо валюти кредитування, вибору страховика, зміна відсоткової ставки в односторонньому порядку та порушення законодавства про права споживачів, тощо.

Деталізований опис підстав недійсності кредитного договору, що має місце у справі № 496/5306/24, не свідчить про зміну підстав позову в цій частині, і помилкове посилання заявниці на неврахування судом, що позивачці двічі судом у справі № 2-202/11 було відмовлено у прийнятті уточнених позовних вимог, не спростовує наведеного, оскільки наразі суд має виходити з вже наявного судового рішення, яке ухвалене у тотожному спорі та яке набрало законної сили.

Натомість, що стосується вимог позивачки про визнання недійсним іпотечного договору, виключення з реєстру іпотеки та заборон відчуження запису про іпотеку та забору відчуження майна, яке передано в іпотеку за оспорюваним Договором іпотеки, які заявлено в обох позовах, у справі № 496/5306/24 позивачкою заявлено про визнання припиненою іпотеки та виключення з реєстру відомостей про таке обтяження, а підставою так само, як і в попередній справі, зазначено про те, що іпотекою може забезпечуватися лише дійсне зобов`язання, тому у зв`язку із недійсністю кредитного договору іпотека має бути припинена.

Отже, вимога про визнання іпотеки припиненою як предмет позову у справі № 2-202/11 не заявлялася, тому, незважаючи на тотожні підстави та склад учасників справи, вказане виключає можливість закриття провадження у справі в наведеній частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України через інший предмет позову.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача повернути їй 162000 дол США та зобов`язання прийняти від позивача грошову суму боргу за кредитним договором в розмірі, еквівалентному 249990,68 грн, з розстрочкою платежу рівними частинами, то в обох справах тотожні вимоги щодо тих самих сум зазначалися як наслідок недійсного кредитного договору та часткового виконання позивачкою взятих на себе зобов`язань.

Верховний Суд України у своїх роз`ясненнях, зокрема в постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р., визначає реституцію як наслідок недійсного правочину, що полягає в обов`язку кожної сторони повернути інший стороні все отримане за таким правочином, повертаючи сторони до первісного стану. Реституція може здійснюватися у формі повернення майна в натурі, або шляхом відшкодування вартості отриманого. Вказану тезу стосовно правозастосування вимог ст. 216 ЦК України послідовно підтримано і Верховним Судом.

В постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата ВС пояснила, що принцип jura novit curia зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи.

Аналіз змісту вимог ОСОБА_1 в обох справах свідчить про те, що вимоги про повернення їй 162000 дол США та обов`язку відповідача прийняти від неї кошти, у розмірі еквівалентному 249990,68 дол США, є реституцією сторін договору та приведення їх в первісний стан, а намагання довести відмінність вказаних вимог та їх підстав не ґрунтується на вимогах закону, а є намаганням позивачки удруге вирішити спір, щодо якого вже наявне судове рішення, яке набрало законної сили, що є неприпустимим.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Наведене у своїй сукупності та зміст позовних вимог в частині щодо позовних вимог про визнання іпотеки припиненою є підставою для застосування вимог пунктів 3 та 4 частини 1 статті 379 ЦПК України та скасування оскаржуваної ухвали суду в цій частині і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В іншій частині суд хоча і постановив правильну по суті ухвалу, проте припустився порушення норм процесуального права, допустив невмотивованість свого судового рішення, тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦПК України таке є підставою для зміни судового рішення шляхом зміни його мотивувальної частині.

В іншій частині ухвала суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Євценка Романа Ігоровича задовольнити частково.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 05 листопада 2024 року в частині щодо вимог про визнання іпотеки припиненою скасувати і направити справу в наведеній частині для розгляду до суду першої інстанції.

В іншій частині ухвалу змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 07 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова В.В. Кострицький