ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/865/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря Панькевич Т.І.

без сторін, які належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу № 607/22898/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року, повний текст якого складено 19 червня 2025 року, ухваленого суддею Герчаківською О.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини,

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини.

В обґрунтування позову посилається на те, що 24 жовтня 2015 року перебував із відповідачкою у шлюбі, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. У даному шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року та постановою Тернопільського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року у справі № 607/1684/24, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Залишено малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживати разом з батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до акту обстеження житлових умов № 74 від 23 жовтня 2024 року, складеного ПП «Перспектива», ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 травня 2024 року у справі № 607/10956/24 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати із 17 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 124829 від 26 липня 2024 року, складеного старшим державним виконавцем Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління МЮ - Бойко P.O., боржник ОСОБА_2 не сплачує аліменти згідно судового наказу від 23 травня 2024 року № 607/10956/24 та розмір заборгованості станом на 01 жовтня 2024 року становить 14609,50 грн.

Станом на день подання даної позовної заяви, відповідачка ОСОБА_2 не приймає участі в утриманні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом із позивачем ОСОБА_1 та перебуває на його повному утриманні.

Саме позивач відвідує разом з дитиною медичні установи, турбується про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідачка не зустрічається із сином та не цікавиться успіхами в закладі дошкільної освіти.

ОСОБА_2 проживає у іншій країні та орендує там житло, сплачує медичну страховку. ОСОБА_1 не створює будь-яких перешкод для спілкування матері з сином, проте відповідачка самоусунулася від виконання своїх обов`язків протягом останніх двох років. Змінити поведінку ОСОБА_2 є неможливим, а тому є підстави для позбавлення її батьківських прав щодо сина.

Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, то звернення позивача із цією вимогою необхідне для набуття ним статусу «одинокого батька», що породжує для ОСОБА_1 права щодо реалізації соціального забезпечення, гарантії трудового законодавства, додаткової відпустки, пільги з оподаткування, забезпечення житлом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини - відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши на орган опіки та піклування - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначив, що судом першої інстанції допущено подвійне тлумачення рішення, оскільки з одного боку суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, а з другого попереджено відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина.

У період з 2023-2025, відповідачка ОСОБА_2 не приймала участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , який проживає разом із батьком ОСОБА_1 . Вона свідомо самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків по вихованню свого сина ОСОБА_4 , що виражається в її бездіяльності та свідомому нехтуванні батьківськими обов`язками.

Згідно висновку Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, рекомендовано та визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 .

Крім того, зазначено, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

09 вересня 2025 року ОСОБА_2 подала до суду заяву, у якій зазначила, що вона не має можливості брати участь у судовому засіданні, у зв`язку із створенням нової сім`ї з іншим чоловіком в Республіці Польща, м. Лодзь. Також вказала, що викладені позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі обставини відповідають дійсності. Проти задоволення позову та апеляційної скарги не заперечує.

16 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності за наявними в справі матеріалами. Апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі, з підстав викладених у ній.

Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради повідомлялося про розгляд справи шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, про що в матеріалах справи наявна довідка про доставку електронного документа.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року, справа № 607/1684/24, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 2054.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року постановлено змінити рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 березня 2024 року, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції: «Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, залишення дитини на виховання та проживання разом з батьком - задовольнити частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 2054.

Залишено малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати разом з батьком ОСОБА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити» (а.с. 16-20).

За час перебування у шлюбі в ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 , виданим 05 грудня 2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

23 травня 2024 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано судовий наказ у справі № 607/10956/24, яким наказано стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, починаючи стягувати із 17 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

За змістом розрахунків зі сплати аліментів на 01 серпня 2024 року, 01 жовтня 2024 року та 01 травня 2025 року, складених 26 липня 2024 року № 124829, 19 вересня 2024 року № 152385 та 18 квітня 2025 року № 60365 старшим державним виконавцем Р.Бойко Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за ОСОБА_2 числиться заборгованість у розмірах 8093,00 грн, 14609,50 грн та 37 417,25 грн, станом на дату складення. Інформація про відповідачку міститься в Єдиному реєстрі боржників, про що свідчить пошук за 22 квітня 2025 року, виконавче провадження № 75206739 відкрите 07 червня 2024 року є чинним, що підтверджується результатами пошуку виконавчих проваджень в АСВП від 22 квітня 2025 року

17 липня 2024 року ТзОВ «ТД УКРАЇНСЬКИЙ ПРОДУКТ» видано довідку ОСОБА_1 про те, що він дійсно працює в цьому товаристві на посаді менеджера в оптовій торгівлі з 13 грудня 2019 року по теперішній час.

Також 17 липня 2024 року на заяву ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Тернопільської міської ради, позивачу повідомлено за № 01.1-04/900 про те, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно перебуває на обліку в лікаря-педіатра амбулаторії загальної практики сімейної медицини КНП «ЦПМСД» ТМР. На прийом до лікаря-педіатра та медичні процедури дитину до 2023 року супроводжували батько і мати. Впродовж 2023-2024 років дитину на прийом супроводжував тільки батько ОСОБА_1

30 липня 2024 року директором ТЗДОЯС № 14 видано ОСОБА_5 довідку про те, що його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в Тернопільському закладі дошкільної освіти (ясла-садок) № 14 з 01 вересня 2023 року по даний час. Дитину завжди приводив батько, навчанням та вихованням дитини займався також батько.

На заяву позивача до Служби у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей від 24 вересня 2024 року, йому надано відповідь № 24990-Ф/2024 від 25 вересня 2024 року про те, що до органу опіки та піклування від громадянки України ОСОБА_2 не надходило звернень про створення їй перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 надав суду копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 , де є відомості про перетин відповідачкою державного кордону України у 2022 році, а також копію полісу № 22460418 від 06 вересня 2024 року, де страхувальником є ОСОБА_6 , а застрахованими особами - відповідачка та спільний син сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата початку подорожі (поїздки): 07 вересня 2024 року, дата завершення подорожі (поїздки): 06 вересня 2025 року. Страховик ПрАТ «СК «ВУСО».

Згідно копії договору оренди житлового приміщення, укладеного 07 вересня 2024 року у м. Лодзь, ОСОБА_8 орендувала на період з 07 вересня 2024 року по 07 вересня 2025 року житлове приміщення, розташоване в АДРЕСА_2 .

З акту обстеження житлових умов від 23 жовтня 2024 року № 73, складеного працівниками приватного підприємства «ПЕРСПЕКТИВА», зроблено обстеження житлової квартири АДРЕСА_3 , в присутності ОСОБА_1 , а також свідків з квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , та встановлено, що на час перевірки 23 жовтня 2024 року о 14.00 год. ОСОБА_3 за даною адресою проживає без реєстрації.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 324 від 12 березня 2025 року «Про затвердження висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав» затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За змістом висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на засіданні був присутній позивач, а відповідачка не з`явилася, однак надіслала заяву в якій повідомила, що не має можливості брати участь у засіданні комісії та не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав. Документи, які вивчав орган опіки та піклування описані судом вище, а відтак врахувавши їх, захищаючи інтереси дитини, було складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що неактивність або певна бездіяльність ОСОБА_2 , з урахуванням наведеного вище, а саме невідвідування нею лікаря-педіатра та дошкільного закладу, є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Непорозуміння між батьками також не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Суд не встановив, що сімейні зв`язки між біологічною матір`ю ОСОБА_2 і дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були втрачені безповоротно, позивач не надав жодного психологічного висновку про відсутність прихильності сина до матері, які б переконливо свідчили про необхідність розірвання сімейних зв`язків ОСОБА_2 з дитиною.

Щодо позовних вимог про встановлення одноосібного виховання дитини то, оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав в цій частині позовних вимог, оскільки встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо позбавлення батьківських прав, тощо.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції покладено на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, враховуючи об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач посилався на те, що відповідачка протягом тривалого часу не займається вихованням дитини, не цікавиться життям та станом здоров`я сина, не надає матеріальної допомоги, не спілкується та не відвідує його, не проявляє належного піклування, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Однак, позивачем, всупереч приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можна дійти беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини.

Крім цього, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачці ОСОБА_2 виносилися попередження про неналежне виконання нею батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду жодного компетентного органу.

Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням Тернопільської міської ради № 324 від 12.03.2025, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є недостатньо вмотивованим, оскільки, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав; не наведено даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків та не встановлені фактичні обставини свідомого умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина та можливі причини такого ухилення, і лише вказано, що ОСОБА_2 не має можливості брати участь у засіданні комісії з питань захисту прав дитини та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за відсутності переконливих доказів небажання матері брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав апеляційний суд у контексті конкретних обставин цієї справи погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

Також, суд першої інстанції врахував поведінку матері та попередив її про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Не заслуговують на увагу посилання заявника на те, що позбавлення батьківських прав є не крайнім, а лише тимчасовим заходом впливу на поведінку недобросовісних батьків, оскільки сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так і найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини.

Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини.

Також колегія суддів не приймає до уваги подану ОСОБА_2 заяву щодо визнання позову, оскільки

Згідно з ч.ч. 1, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Заяви відповідачки з приводу визнання позову про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

За наведених обставин, встановивши, що підстави для задоволення позову про позбавлення батьківських прав відсутні, колегія суддів не бере до уваги факт визнання позову відповідачкою.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 жовтня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів