Провадження номер 4-с/756/86/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Лисенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу представника стягувача ОСОБА_1 - адвоката Кононенко Алли Анатоліївни, боржник ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Білоконь Микола Вадимович на бездіяльність органу примусового виконання,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст скарги

13 жовтня 2025 року представник стягувача ОСОБА_3 за допомогою документа сформованого в системі «Електронний суд» звернулася зі скаргою, в якій просить: визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконь Миколи Вадимовича при винесенні повідомлення від 25 вересня 2025 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, та зобов`язати приватного виконавця вирішити питання про прийняття до виконання виконавчого документа: ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року у цивільній справі № 756/14389/24 про затвердження мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування поданої скарги зазначає, що ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року у цивільній справі № 756/14389/24 було затверджено мирову угоду, укладену 05 березня 2025 року між ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості за договором позики.

24 вересня 2025 року стягувачем подано заяву про відкриття виконавчого провадження.

25 вересня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білоконь М.В. винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, у зв`язку з відсутністю у виконавчому документі окремих обов`язкових реквізитів, а саме: адреси місця проживання, реєстраційного номера облікової картки платника податків та дати народження боржника ОСОБА_2 .

Скаржник вважає дії приватного виконавця Білоконь М.В. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання неправомірними та такими, що суперечать вимогам законодавства України, посилаючись на те, що у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувачем дані боржника були вказані.

Рух справи

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 13 жовтня 2025 року матеріали скарги передано на розгляд судді Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 14 жовтня 2025 року прийнято скаргу до провадження та призначено до судового розгляду на 21 жовтня 2025 року.

Скаржник та його представник належним чином повідомлені про день та час розгляду справи в судове засідання не з?явилися.

16 жовтня 2025 року представник скаржника подала клопотання про участь в розгляді скарги в режимі відеоконференцзв`язку.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника скаржника через відсутність вільного залу для проведення відеоконференцій.

Від приватного виконавця Білоконя М.В. 16 жовтня 2025року надійшла заява про розгляд скарги без його участі.

21 жовтня 2025 року від представника боржника - адвоката Міліруда Є.О. надійшла заява про вступ у справу в якості представника.

21 жовтня 2025 року надійшла заява про розгляд справи без участі скаржника та його представника.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 450 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу за відсутності вказаних осіб, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду скарги.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року у цивільній справі № 756/14389/24 затверджено мирову угоду. Відповідно до змісту мирової угоди укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

1.З метою повного та остаточного врегулювання спору сторони домовились, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольняються шляхом передання грошових коштів у сумі:

1.1. 20 825,42 доларів США, з яких: основний борг - 20 000,00 доларів США; 3 % річних - 825,42 доларів США;

1.2. 6 339,25 доларів США, з яких: основний борг - 6 300,00 доларів США; 3 % річних - 39,25 доларів США;

1.3. 3 040 000,00 гривень.

1.4. 30 140,00 гривень, з яких: судовий збір - 15 140,00 грн; витрати на правничу допомогу адвоката - 15 000,00 грн.

Передання грошових коштів, зазначених у п. 1 Мирової угоди, здійснюється відповідачем протягом 18 (вісімнадцяти) календарних місяців після затвердження судом Мирової угоди рівними частинами до 20 числа кожного місяця шляхом передання їх в готівковій формі позивачу. Відповідач зобов`язується сплачувати позивачу грошові кошти рівними частинами в національній валюті України гривні та в доларах США. Щомісячний платіж, який має сплачувати відповідач позивачу в національній валюті України гривні становить 170 563,33 грн. (3 040 000,00 + 30 140,00 / 18 міс.). Щомісячний платіж, який має сплачувати відповідач позивачу в іноземній валюті долари США становить 1 509,15 дол. (20825,42 + 6339,25 / 18 міс.).

На підтвердження факту передання коштів складається розписка за формою, запропонованою позивачем та передається відповідачу одночасно з отриманням коштів. Позивач запевняє, що отримання коштів в сумі, вказаній в п. 1 Мирової угоди в повному обсязі, вичерпує наявність спору між сторонами в межах судової справи № 756/14389/24 в повному обсязі, та свідчить, що за наслідками виконання умов Мирової угоди не має та не матиме в майбутньому жодних претензій та вимог до відповідача майнового та іншого характеру. Позивач зобов`язується не заявляти до відповідача жодних інших вимог про повернення коштів, вимог щодо сплати пені, штрафів, відсотків, інфляційних витрат тощо у разі вчасного та повного розрахунку відповідачем. Мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом і набрання законної сили і діє до повного виконання зобов`язань сторін, передбачених цією Мировою угодою. Провадження у справі закрито.

23 вересня 2025 року представник стягувача Кононенко А.А. звернулась до приватного виконавця виконавчого округу м.Києва зі заявою про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначила данні боржника ОСОБА_2 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 .

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білоконем М.В. 25 вересня 2025 року винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, у зв`язку з відсутністю у виконавчому документі окремих обов`язкових реквізитів, а саме: адреси місця проживання, реєстраційного номера облікової картки платника податків та дати народження боржника ОСОБА_2 .

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, а також рішеннями, які підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (стаття 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно із частиною третьою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок/електронний гаманець боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банках, небанківських надавачах платіжних послуг для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5) заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа. У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його, місцезнаходження тощо).

Згідно з пунктом 5 розділу III Інструкції № 512/5, у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувану без прийняття його до виконання, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Пунктами 2, 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавцю під час здійснення виконавчого провадження надано право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну та проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників.

Разом з тим, відсутність у виконавчому документі відомостей про ідентифікаційний номер не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документу без прийняття до виконання.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 749/1181/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 813/2125/16, від 19 вересня 2019 року у справі № 469/1357/16-ц, від 29 квітня 2021 року у справі № 686/3941/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 504/3238/16-ц, які згідно положення ч.4 ст.263 ЦПК України суд застосовує до правовідносин, що виникли в цій справі.

Сама лише відсутність у виконавчому документі окремих відомостей про особу боржника не є підставою для повернення виконавчих документів без прийняття до виконання, оскільки виконавець під час здійснення виконавчого провадження наділений повноваженнями самостійно отримати вказану інформацію з метою ідентифікації особи боржника та захисту інтересів стягувача. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 639/2561/18-ц.

Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Пунктом 1 розділу II Інструкції № 512/5 визначено, що виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Таким чином, відсутність у виконавчому документі дати народження боржника ОСОБА_2 , РНОКПП, а також відомості зареєстрованого місця проживання не є безумовною підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, і такі дії приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Білоконя М.В. при винесенні повідомлення від 25 вересня 2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу ОСОБА_1 без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю у виконавчому документі дати народження боржника, адреси місця проживання та РНОКПП, порушують права стягувача та є такими, що не відповідають вимогам закону.

Суд звертає увагу на те, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження наділений повноваженнями самостійно отримати вказану інформацію з метою ідентифікації особи боржника та захисту інтересів стягувача. А також перевірити зазначену стягувачем інформацію щодо боржника ОСОБА_2 у заяві про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до п. 1.6 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи» №1395/5 від 24.04.2017 дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Тобто здійснення органом державної влади дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

При цьому, як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, розглядаючи справи, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Про вищевказані висновки зазначив Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2021 року у справі №761/19292/19.

Слід зазначити, що при вирішенні питання щодо зобов`язання вчинити дії, слід виходити з того, що суд не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі №641/7824/18 (провадження №61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Одночасно з цим, у пункті 7постанови Пленуму Верховного суду України від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження»та у пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із вимогамиЗакону України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Більше того, згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Таким чином, здійснення органом державної влади дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням та нездійсненням певних дій.

Суд, розглядаючи справу щодо правомірності дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Повноваження приватного виконавця щодо прийняття відповідних рішень у виконавчому провадженні за своєю правовою природою є дискреційним, однак такі повноваження не є необмеженими.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання що вимоги скарги є обгрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 447, 450, 451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу представника стягувача ОСОБА_1 - адвоката Кононенко Алли Анатоліївни, боржник ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Білоконь Микола Вадимович на бездіяльність органу примусового виконання,- задовольнити.

Визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконя Миколи Вадимовича при винесенні повідомлення від 25 вересня 2025 про повернення виконавчого документу стягувачу ОСОБА_1 без прийняття до виконання, ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року у цивільній справі № 756/14389/24 про затвердження мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконя Миколу Вадимовича повторно вирішити питання щодо прийняття до виконання виконавчого документа ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року у цивільній справі № 756/14389/24 про затвердження мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідного тексту ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 21 жовтня 2025 року.

Суддя Шролик І.С.