ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/8061/24 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко Л. М.
Провадження № 22-ц/818/3060/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 -адвоката Крячко Олега Володимировича та представника ОСОБА_2 - адвоката Бачіашвілі Марини Омарівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2025 року, у справі № 638/8061/24, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з п. 1 якого позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв від позикодавця грошові кошти у розмірі 4000 доларів США зі строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 15 серпня 2020 року. Однак, у зазначений договором позики строк позичальник не здійснив жодного платежу для повернення грошових коштів, тобто не виконав свого зобов`язання за договором. На початку серпня 2021 року позивач випадково дізнався, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник помер. 10 серпня 2021 року позивач звернувся до Другої Харківської міської нотаріальної контори із претензією кредитора, в якій просив, серед іншого: повідомити чи заводилась спадкова справа за померлим позичальником; включити кредиторські вимоги у спадкову масу; повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед позивачем. В подальшому позивачу стало відомо, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після смерті позичальника отримали його спадщину, то саме вони тепер несуть обов`язок з задоволення вимог позивача.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_3 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 15 серпня 2019 року у сумі 158 060,40 грн. та всі понесені судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 18 серпня 2019 року у розмірі 110570 (сто десять тисяч п`ятсот сімдесят) грн. 40 коп. в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору у розмірі 885 (вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 14 коп.

В іншій частині вимог позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 -адвокат Крячко Олег Володимирович через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовити повністю.

Вважає прийняте рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки при його прийнятті суд неналежним чином дослідив докази, не поставився критично до доводів позивача, невірно застосував норми матеріального права.

Звертає увагу, що суд не звернув уваги на те, що з договору позики від 15.08.2019 року не вбачається, що його умови відповідають законодавчим вимогам до договору позики та дають можливість визначити, які зобов`язання були покладені цим договором на ОСОБА_6 . Численна практика Верховного Суду зобов`язує суди аналізувати справжній зміст договорів позики та/або розписок про отримання коштів, не покладаючись лише на їх назву "договір позики". Представник Відповідача-2 в судовому засіданні неодноразово звертав увагу суду на те, що договір позики від 15.08.2019 року містить суперечливі відомості про зміст зобов`язання позичальника. Здійснюючи тлумачення положень договору позики в цілому, необхідно звернути увагу на п.п.7 та 9, якими встановлено право позикодавця на отримання в разі несвоєчасного повернення коштів суми боргу з урахуванням індексу інфляції відповідно до ст.625 ЦК. Але ж численною судовою практикою встановлено, що на заборгованість в іноземній валюті інфляційні витрати не можуть бути нараховані, така можливість стосується

лише грошового зобов`язання в українській гривні. Таким чином, виходячи із змісту договору позики, сторони оговорили повернення наданих коштів в розмірі 4000 доларів США не в іноземній валюті, а в гривні, причому за курсом, який на день платежу визначає сам позичальник. З цього видно, що цей договір фактично не є договором позики, оскільки не відповідає законодавчим вимогам до нього.

Вказує, що умови договору позики не дають можливості зробити однозначний висновок, що конкретний обов`язок позичальника ОСОБА_6 полягав саме в поверненні 4000 доларів США, як заявляє Позивач в позовній заяві. В судовому засіданні Позивач зазначав, що текст договору позики складений ним. У разі неясності умов договору їх тлумачення повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Про це нагадав Касаційний цивільний суд у постанові від 5.10.2022 у справі № 352/1950/15-ц. Таким чином, зміст "договору позики" від 15.08.2019 р не підтверджує позовні вимоги Позивача, а є нечітким, і тому суд мав застосувати принцип «contra proferentem», тобто відмовити в позові Позивачу, який і допустив при складанні договору таку нечіткість. Крім того, оскільки сторони оговорили повернення наданих коштів в розмірі 4000 доларів США не в іноземній валюті, а в гривні, причому за курсом, який на день платежу визначає сам позичальник, то вказаний договір можна сприймати як договір продажу іноземної валюти за гривню з розстрочкою платежу

Вважає, що суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів суми позики не в солідарному порядку, а в межах вартості майна, отриманого у спадщину після смерті ОСОБА_4 , то рішення суду є незаконним і унеможливлює подальше виконання рішення, і так само безпідставно суд стягнув з відповідачів в рівних частинах суму сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Бачіашвілі Марина Омарівна через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від «05» березня 2025 року у справі 638/8061/24 рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки: судом не встановлено, а позивачем не доведено саме факт отримання грошових коштів за договором позики. Не було взято до уваги пояснення ОСОБА_1 про той факт, що коштів у ОСОБА_4 не було. Сам факт укладання договору позики не є підставою вважати про отримання грошових коштів. Апелянт заперечила проти доказів, використаних судом першої інстанції, оскільки: ОСОБА_1 заявляла в суді першої інстанції про той факт, що їй нічого не було відомо про укладення її чоловіком ОСОБА_4 договору позики від 15.08.2019 року з Позивачем ОСОБА_3 , і згоди на укладання такого договору позики відповідно до ч.2 ст.65 СК ОСОБА_1 не давала. В свою чергу Позивачем цей факт не спростований, і матеріали справи не містять доказів зворотнього.

Зазначила, що в якості правового обґрунтування заявленої вимоги про солідарне стягнення суми боргу, представник Позивача посилається на положення ст. 1282 ЦК України.

Однак представником Позивача залишено поза увагою приписи ст. 541 ЦК України, які визначають підстави солідарного стягнення. Зокрема, вказаною статтею передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Проте у позовній заяві не вказано, приписами якого закону чи договору встановлений обов`язок ОСОБА_2 нести солідарну відповідальність за договором позики. Від так, суд прийняв рішення без встановлення дійсних обставин справи, не надав правову оцінку матеріалам та документам по справі, з тексту рішення суду не зрозуміло яким чином відповідачі можуть його виконати.

У письмовому відзиві представник ОСОБА_7 -адвокат Ципліцький Д.О просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.03.2025 у справі №638/8061/24 - залишити без змін.

На обґрунтування вказав, що відповідно до вимог чинного законодавства іноземна валюта, зокрема долар США, відноситься до валютних цінностей, здійснення операцій з її продажу на території України є діяльністю, яка підлягає ліцензуванню. Для провадження такої діяльності відповідний суб`єкт повинен мати ліцензію, видану Національним банком України. Відсутність такої ліцензії унеможливлює законне здійснення операцій з обміну або продажу іноземної валюти.

У нашому випадку, як було правильно встановлено судом першої інстанції, 15 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики. Оригінал зазначеного договору був наданий позивачем як доказ у справі, і з боку відповідачів не висловлювалося жодних заперечень або сумнівів щодо його автентичності чи дійсності. Згідно з пунктом 1 цього договору, позичальник підтвердив факт отримання від позикодавця у власність грошових коштів у сумі 4 000 доларів США готівкою. У рішенні від 16.01.2019 року (справа №373/2054/16-ц) Велика Палата Верховного Суду визнала можливість визначення грошового зобов`язання в іноземній валюті сторонами цивільно-правових угод, які виконуються на території України. Це дозволяє сторонам визначити грошовий еквівалент угоди в іноземній валюті та укладати договори позики в інших валютних одиницях, забезпечуючи таким чином широкі можливості в укладенні правочинів. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на викладене, відсутні будь-які правові підстави для визнання укладеного правочину удаваним.

Зауважив, що по-перше, діяльність пов`язана з торгівлею іноземною валютою на території України здійснюється спеціалізованими суб`єктами, які мають ліцензію Національного банку України, а не фізичними особами. По-друге, укладення договору позики в іноземній валюті не є порушенням вимог щодо змісту, які передбачені чинним законодавством для такого виду договорів. По-третє, позивачем до матеріалів справи було подано оригінал договору позики, автентичність і дійсність якого не заперечувалися відповідачами під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Зазначив, що за матеріалами спадкової справи №401/2021 особами, які є спадкоємцями, що прийняли спадщину, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - мати та дружина померлого відповідно. У зв`язку з цим, відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, в тому числі й обов`язки майнового характеру, зокрема щодо повернення

заборгованості за цивільно-правовими договорами. Отже, обов`язок щодо виконання зобов`язань, які виникли на підставі договору позики від 15 серпня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , після його смерті в порядку ст. 1282 ЦК України перейшов до спадкоємців - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не повністю відповідає.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про що зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року в справі №367/7135/16-ц, від 10 грудня 2018 року в справі № 319/1669/16, від 31 січня 2019 року в справі № 295/11438/16-ц, від 08 липня 2019 року в справі №524/4946/16, від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16, від 12 вересня 2019 року в справі №604/1038/16, від 25 лютого 2020 року в справі №756/12238/16-ц, від 04 березня 2020 року в справі №632/2209/16, від 29 квітня 2020 року в справі №759/5787/18, від 08 жовтня 2020 року в справі № 194/1126/18, від 11 червня 2021 року в справі №753/11670/17, від 14 липня 2021 року в справі №750/2316/19, від 26 квітня 2022 року в справі №753/1349/20, від 16 листопада 2022 року в справі №301/2052/18.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 596/1123/19 (провадження № 61-7056св22) та від 05 червня 2024 року в справі № 640/15157/16-ц (провадження № 61-4579св24).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У статті 1281 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що 15 серпня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики.

На виконання ухвали суду від 12.06.2024, оригінал договору позики представником позивача долучено до матеріалів справи (а.с.87).

Відповідно до пункту 1 зазначеного договору позичальник прийняв від позикодавця у власність суму готівкою у розмірі 4 000 доларів США, яку ОСОБА_4 зобов`язався повернути не пізніше 15 серпня 2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 12 лютого 2021 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При цьому за правилами частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1218, 1219 ЦК України зобов`язання боржника за договором позики не є таким, що нерозривно пов`язано з його особою.

Статтею 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між кредитором та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитором та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.

Верховний Суд в постанові від 18 вересня 2019 року по справі № 640/6274/16-ц дійшов висновку, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи №401/2021, яку відкрито 27.07.2021 року після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , заяву про прийняття спадщини за заповітом написала ОСОБА_2 . Також на обов`язкову частку в спадщині має дружина ОСОБА_1 , в порядку ст. 1241 Цивільного кодексу України.

На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Згідно матеріалів спадкової справи №401/2021, заведеної 27 липня 2021 року за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , спадкоємцями є його мати ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_1 .

Позивач 10 серпня 2021 року, тобто через 6 місяців після відкриття спадщини, звернувся до Другої Харківської міської нотаріальної контори із претензією кредитора, в якій просив повідомити чи відкрита спадкова справа по факту смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , включити кредиторські вимоги до спадкової маси у розмірі 1 126 305,60 грн. станом на 02 серпня 2021 року.

Заяву позивача приєднано до матеріалів спадкової справи №401/2021, про що повідомлено листом за №1767/02-14 від 10.08.2021.

Отже, наявними в матеріалах справи доказами встановлено, що позивач з претензією звернувся до Другої Харківської міської нотаріальної контори в межах строку визначеному у ч. 3 ст. 1281 ЦК України та спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до правових висновків викладених у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21), від 22 червня 2022 року в справі № 592/8674/20 (провадження № 61-4657св21), від 05 жовтня 2022 року в справі № 521/10631/20 (провадження № 61-5934св22), від 04 березня 2020 року в справі № 2609/30529/12 (провадження № 61-11141св19), від 15 липня 2020 року в справі № 645/1566/16-ц (провадження № 61-37696св18) у такій категорії справ, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Отже, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

За таких обставин, оскільки відповідачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є спадкоємцями і прийняли спадщину після смерті позичальника ОСОБА_4 , із врахуванням того, що відповідачами не доведено вартість успадкованого майна після смерті ОСОБА_4 , суд дійшов правильного висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню боргові зобов`язання спадкодавця за договором позики у сумі 110570 грн 40 коп. яка повинна стягуватись з кожного з відповідачів з урахуванням часток успадкованого майна.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З договору позики вбачається, що згідно п. 1 договору позики від 15 серпня 2019 року укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , останній передав у власність ОСОБА_4 суму готівкою в розмірі 4000 доларів США за строком повного погашення боргу готівкою не пізніше 15 серпня 2020 року в місті Харкові. Сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається одноосібно ОСОБА_3 .

Таким чином, з урахуванням приписів ст. 1218 ЦК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає сума у гривнях станом на 10 лютого 2021 року (день смерті ОСОБА_4 ).

Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 10 лютого 2021 року 1 долар США складав 27,6426 грн.

Таким чином суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зобов`язання за договором позики від 15 серпня 2019 року станом на дату звернення позивача з позовною заявою до суду ОСОБА_4 та його спадкоємцями не виконані, а тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики від 18 серпня 2019 року у розмірі 110570 грн. 40 коп. (4000 доларів США * 27,6426 = 110 570,40) в межах вартості майна, одержаного у спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Аргументи скарги про те, що умови договору позики не відповідають законодавчим вимогам до договору позики та дають можливість визначити, які зобов`язання були покладені цим договором на ОСОБА_4 , численна практика Верховного Суду зобов`язує суди аналізувати справжній зміст договорів позики та/або розписок про отримання коштів, не покладаючись лише на їх назву "договір позики"; договір позики від 15.08.2019 року містить суперечливі відомості про зміст зобов`язання позичальника, колегія суддів не приймає, оскільки за життя ОСОБА_4 договір позики недійсним у судовому порядку не визнавався, інших клопотань чи заяв з цього приводу матеріали справи не містять.

Доводи скарги ОСОБА_1 про те, що не було взято до уваги пояснення ОСОБА_1 про той факт, що коштів у ОСОБА_4 не було; сам факт укладання договору позики не є підставою вважати про отримання грошових коштів; їй як дружині нічого не було відомо про укладення її чоловіком ОСОБА_4 договору позики від 15.08.2019 року з позивачем ОСОБА_3 , і згоди на укладання такого договору позики відповідно до ч.2 ст.65 СК ОСОБА_1 не давала, колегія суддів відхиляє, спростовуються матеріалами справи та протилежного ОСОБА_1 не наведено. Крім того, у цій справі вимоги про поділ спільного боргу подружжя предметом спору не були.

Стаття 65 СК України не регулює відносини щодо надання згоди другого з подружжя на укладення договору позики і тому не вимагає її отримання на укладення цього договору.

Метою отримання згоди дружини або чоловіка, передбаченої ст. 65 СК України, є дотримання принципу рівності прав подружжя щодо розпорядження спільним майном.

У сфері ж укладення договорів, що не стосуються спільного майна, діє принцип свободи договору, передбачений ч. 1 ст. 627 ЦК України.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово висловлював думку про відсутність необхідності отримання згоди чоловіка, дружини на укладення договору позики.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20, провадження № 61-2612св21 для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Аргументи скарги про те, що на момент укладання договору позики та складання розписки 15 серпня 2019 року відповідач був одружений, а тому повинен був отримати згоду своєї дружини на укладення такого договору, є безпідставними, оскільки для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року у справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18) від 27 листопада 2019 року

у справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18).

Тому суд з огляду на презумпцію правомірності правочину вважає договір позики від 15 серпня 2019 року таким, що відповідає вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Заперечення відповідача ОСОБА_1 про те, що необхідна згода дружини для укладення договору позики, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки договір позики не стосується спільного майна подружжя.

Суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідачів суми позики не в солідарному порядку, а в межах вартості майна, отриманого у спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Разом з тим, всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції у контексті положень ст. 1282 ЦК України суд першої інстанції при покладенні обов`язків на спадкоємців по сплаті заборгованості в межах успадкованого майна, які відповідачі не спростували, - не надав належної оцінки тому, що з урахування спадкування за заповітом ОСОБА_2 , вдова спадкодавця-боржника ОСОБА_1 , в порядку ст. 1241 Цивільного кодексу України має право на обов`язкову частку в спадщині.

Внаслідок цього суд першої інстанції помилково не зазначив у рішенні суду про те, що кожен зі спадкоємців зобов`язані задовольнити вимоги кредитора у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

З матеріалів справи видно, що договір позики перебуває у позикодавця, що свідчить по-перше: про отримання позичальником коштів у відповідності до умов договору, а по-друге: про неповернення ОСОБА_4 суми позики.

Таким чином під час розгляду справи, відповідачі не надали доказів, які б спростовували факт укладення договору або отримання позики ОСОБА_4 ..

Твердження апеляційних скарг, які фактично зводяться до неотримання позичальником грошей від позикодавця не заслуговують на увагу, оскільки на підставі встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 отримав в борг від ОСОБА_7 грошові кошти за договором позики та не виконав своє зобов`язання щодо повернення цих коштів за договором позики у строк визначений вказаним договором.

Разом з тим, якщо помер боржник, то спадкоємці несуть відповідальність за його борги в межах вартості успадкованого майна, але у розмірі, який відповідає його частці у спадщині, що суд при ухваленні рішення не врахував та помилково не зазначив про це у резолютивній частині рішення.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в іншій частині апеляційних скаргах не наведено, тому апеляційні скарги слід задовольнити лише частково.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду не повністю відповідає матеріалам справи, суд помилився із застосування норм матеріального права, тому відповідно до п.п. 3, 4 ч. 2 статті 375 ЦПК України це є підставою для відповідної зміни рішення суду.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Крячко Олега Володимировича та представника ОСОБА_2 - адвоката Бачіашвілі Марини Омарівни - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2025 року - змінити. Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 18 серпня 2019 року у розмірі 110570 (сто десять тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 40 коп. в межах вартості майна, одержаного у спадщину та у розмірі, пропорційно їх часткам вартості майна, одержаного у спадщину.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 20 жовтня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.