Справа № 202/8203/25
Провадження № 2/202/4596/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

22 жовтня 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Мачуського О.М.

за участю секретаря судового засідання Карасьової Г.І.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

25 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Клокол В.І.. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» звернулась до Індустріального районного суду міста Дніпра з позовною заявою ОСОБА_1 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,7 кв.м. та житловою площею 38,2 кв.м..

В обґрунтування позову зазначено, що 22 серпня 1995 року Виконавчим комітетом Авдіївської міської Ради народних депутатів , було видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,7 кв. м. на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстровано в БТІ м.Донецька за реєстровим № 5054 від 27 серпня 1995 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, а її донька ОСОБА_5 є єдиним спадкоємцем. Позивач звернулась до Державного нотаріуса, який повідомив їй про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який є складовою частиною Державного реєстру. При зверненні до державного реєстратора з відповідною заявою щодо реєстрації інформації про право власності на спірну квартиру, позивачем було отримано відмову, оскільки неможливо отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права до 01 січня 2013 року.

Враховуючи наведене, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх законних прав та інтересів.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справу в порядку загального позовного провадження.

Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України щодо подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Позивач ОСОБА_1 та представник адвокат Клокол В.І. в судове засідання не з`явились, натомість 01 вересня 2025 року представник позивача за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує в позовні обсязі, просить їх задовольнити.

Представник відповідача Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області Малярчик Е.Е. в судове засідання не з`явилась, натомість подала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі та зазначила, що Авдіївська МВА Покровського району Донецької області не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За результатами підготовчого засідання, згідно ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі визнання позову відповідачем за наявності для того законних підстав, якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло (бланк ЯГТ. Зак. № 5861-2000) від 22.08.1995 року, виданого Виконавчим комітетом Авдіївської міської ради народних депутатів, згідно з рішенням року № 143 від 21.08.1995 року, посвідчено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Зворотна сторона даного свідоцтва про право власності на житло містить реєстраційний надпис про те, що квартира зареєстрована Донецьким бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , й 27.08.1995 року записана в реєстрову книгу за реєстровим номером 5054. Даний запис закріплений підписом начальника та печаткою БТІ м. Донецька.

У технічному паспорті (Довідка-характеристика) на квартиру АДРЕСА_2 , складеного 30.03.2005 року БТІ м. Донецька, зазначено, що власником даної квартири є ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , що зареєстровано БТІ в реєстровій книзі № 34 за реєстровим номером 5054. Даний запис закріплений підписом начальника та печаткою БТІ м. Донецька.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна з номером інформаційної довідки 436133314 від 21.07.2025 року, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 66 років померла ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 09 грудня 2024 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою померлої ОСОБА_11 , що підтверджується копіями наступних документів: свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_12 , серії НОМЕР_2 , виданого повторно 07 січня 2025 року Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; свідоцтва про шлюб ОСОБА_13 та ОСОБА_12 (прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_14 ), серії НОМЕР_3 , виданого 21 листопада 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області; паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_4 , та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію зміни імені (прізвища, власного імені, по батькові) № 6 від 23.01.2025 року,

Після смерті ОСОБА_11 , залишилось спадкове майно частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_15 ОСОБА_16 є її дочка ОСОБА_17 , що підтверджується листом державного нотаріуса П`ятої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Зворецької Л. від 24.09.2025 року № 1204/02-14.

Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 74854574 від 03 вересня 2024 року, державний реєстратор прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області Канюга А.Я. розглянувши заяву 17.07.2024 року за реєстраційним номером 62044787, відмовив у проведенні реєстраційної дії, оскільки неможливо отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права до 01 січня 2013 року на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа державного нотаріуса П`ятої львівської державної нотаріальної контори Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16 липня 2025 року №901/02 14/2, Позивачу ОСОБА_1 повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який є складовою частиною Державного реєстру. Отримати додаткову інформацію у компетентному бюро технічної інвентаризації щодо підтвердження реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 неможливо, оскільки архіви залишено на тимчасово окупованій території. Також позивачу роз`яснено процедуру звернення до суду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до п. 1.4. наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.98 «Про затвердження Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» (далі Наказ),чинний на момент реєстрації права власності, державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.).

Пунктами 1.5., 1.6. Наказу передбачено, що державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації; державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Розділом 2 Наказу передбачено, що реєстрація права власності провадиться на підставі правовстановлювальних документів за заявою; відповідальний працівник БТІ на підставі цих документів робить запис у реєстровій книзі; на оригіналі та копії правовстановлюваного документа робиться реєстраційний напис з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації; до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлювального документа, довідка про належність об`єкта нерухомого майна з підписом особи, відповідальної за реєстрацію.

Проаналізувавши надані суду документи, можливо дійти висновку, що позивачу та померлій ОСОБА_18 дійсно у приватну спільну сумісну власність в рівних частках надано квартиру АДРЕСА_2 , право власності якої на підставі свідоцтва про право власності на житло від від 22.08.1995 року, виданого Виконавчим комітетом Авдіївської міської ради народних депутатів, згідно з рішенням року № 143 від 21.08.1995 року, зареєстровано 27.08.1995 року БТІ м. Донецька і записано у реєстрову книгу № 34 за реєстровим номером 5054.

При цьому, реєстрацію права власності на спірну квартиру здійснено у відповідності до Інструкції № 121.

Відповідно до п.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.2 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Як встановлено в ході судового розгляду, архівні справи на паперових носіях щодо об`єктів нерухомого майна та проведену до 01.01.2013 року державну реєстрацію на нерухоме майно, розташоване в м. Авдіївка, до 2014 року зберігалися в БТІ м. Ясинувата Донецької області.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року №309, зі змінами, вся територію Донецького району, у тому числі м.Ясинувата з 07.04.2014 року відноситься до територій України, які тимчасово окуповані Російською Федерацією.

Відомості про перевезення реєстраційних справ та інших архівних документів вищезазначених БТІ відсутні.

Наведене вказує на неможливість отримання документів щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна м. Авдіївка Донецької області, проведені БТІ до 01.01.2013 року, зокрема, й на спірну квартиру.

З приписів статті 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При цьому, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відсутність реєстрації спірного майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також неможливість витребування реєстраційних документів у відповідного бюро технічної інвентаризації, яке здійснювало реєстрацію права власності, що пов`язано з перебуванням на тимчасово окупованій території України, позбавляє позивачів іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права - реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у визначеному законом порядку.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання за нею права приватної спільної сумісної власності на даний об`єкт нерухомого майна, в 1/2 частці, визначеній свідоцтвом про право власності на житло від 27.08.1995 року.

Щодо вимоги про визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_19 права власності на належну останній 1/2 частку спірної квартири, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

Згідно вимог ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1273 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як встановлено судом, спадкоємцем померлої ОСОБА_11 є її донька позивач у справі ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину на усе спадкове майно, зокрема, 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.ч. 1,3 ст. 1296 ЦК України).

Спадщина, що залишилась після смерті ОСОБА_11 (1/2 частка спірної квартири) не перейшла до держави, не визнана відумерлою, право власності спадкодавця не припинено. При цьому, єдиний її спадкоємець за законом - донька ОСОБА_1 є такою, що прийняла спадщину після смерті матері.

Водночас, у позивача відсутні умови для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця через відсутність реєстрації спірного майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та неможливість отримати від БТІ інформацію про зареєстровані права до 01 січня 2013 року на об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право особи на доступ до суду, зокрема, включає в себе право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо оцінки доказів, встановлення обставин, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі "Обермейєр проти Австрії" ; п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі "Гранд Стівенс проти Італії").

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України).

Представник відповідача зазначила, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, що фактично є визнанням відповідачем позову. Як встановлено судом таке визнання позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

На даний час продовжує існувати, зазначена державним реєстратором та державним нотаріусом, причина відмови позивачу в реєстрації права власності на нерухоме майно та видачі свідоцтва про право на спадщину нерухомого майна, а саме відсутність реєстрації спірного майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також неможливість витребування реєстраційних документів у відповідного бюро технічної інвентаризації, яке здійснювало реєстрацію права власності, що пов`язано з перебуванням на тимчасово окупованій території України.

Враховуючи наведене, ефективним способом захисту порушених прав позивача ОСОБА_1 є визнання за нею, в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , права власності на належну останній 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 48, 49, 51, 76- 89, 102, 200, 206, 209, 210, 247, 258-259, 263-265, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на 1/1 частку квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 34,7 кв.м.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Мачуський