Справа № 496/6023/22
Провадження № 2/496/1239/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Дягилев В.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми боргу,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки 3% річних на кредитну заборгованість у розмірі 191644 грн 37 к., інфляційні втрати у розмірі 840382 грн 24 к., судовий збір 15480 грн 40 к.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.08.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали Кредитний договір №2008/694-Ф03.7/30. Відповідно до Кредитного договору кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 205000,00 дол. США. У зв`язку з невиконанням відповідачкою свого обов`язку по сплаті кредиту, у кредитора виникло право задовольнити свої вимоги. 23.04.2013 року Біляївським районним судом Одеської області по справі № 2-51/11 ухвалено рішення про стягнення з відповідачки на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 2129381 грн 88 к., судові витрати у сумі 1820 грн. В результаті не виконання умов договору у відповідачки виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 01.08.2022 року становить 1032026 грн 61 к. та складається з: суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 191644 грн 37 к.; суми заборгованості за інфляційними витратами 840382 грн 24 к.

Загальними зборами акціонерів 09.03.2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено - АТ «Укрсоцбанк»).

Рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року вирішено припинити Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з 15.10.2019 року.

Від представника відповідачки адвоката Дороніної І.Л. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» (АТ «Сенс Банк») про стягнення заборгованості за ст. 625 ЦК України відмовити, а провадження в праві закрити. Свої заперечення обґрунтовує тим, що 23.04.2013 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області стягнуто з відповідачки на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 2129381 грн 88 к. та судові витрати в сумі 1820 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору кредиту, зобов`язання розстрочки було відмовлено. Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» реалізував своє право примусового порядку через суд шляхом отримання виконавчого листа про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором, отже з листопада 2013 року достовірно знав про порушення свого права та про особу, яка його порушила.

Представник відповідачки також зазначає, що 05.02.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачкою був укладений договір кредиту № 2008/694-Ф03.7/30, відповідно до якого остання отримала у тимчасове користування грошові кошти в сумі 205000 доларів США з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1 договору кредиту та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за договором кредиту до 04.02.2018 року або достроково. Тобто договір повинен був виконуватись з моменту передання коштів 05.02.2008 року до 04.02.2018 року. Позивач звернувся до суду 07.12.2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який закінчився 04.02.2021 року, що є підставою для його застосування. Позивачем не було підписано жодних документів про збільшення строку позовної давності. У матеріалах справи відсутні умови збільшення та правила надання банківських послуг, таким чином взагалі відсутні підстави збільшення строку позовної давності. Також представник відповідачки зазначила, що Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість та суми заборгованості за інфляційними витратами, обґрунтовує своє право в цій частині лише роздруківкою кредитної заборгованості за договором від 05.02.2008 року та посиланням на ст. 1048 ЦК України. На момент отримання відповідачкою кредитних коштів ніякої інформації про пільговий період користування коштами, процентну ставку, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, не були регламентовані Договором та правилами надання банківських послуг. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, заявлений розрахунок заборгованості взагалі нічим не підтверджується.

Представник позивача надав додаткові пояснення, в яких зазначила, що нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування останнім утриманими грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим зобов`язання є триваючим.

Представник позивача до судового засідання не з`явилась, але подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутність та наполягала на задоволенні позовних вимог.

Відповідачка до судового засідання не з`явилась, але від її представника до суду надійшла заява, в якій представник просила розгляд справи проводити у її відсутність та у відсутність відповідачки, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Приймаючи до уваги заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що загальними зборами акціонерів 09.03.2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено - АТ «Укрсоцбанк»).

Згідно рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з 15.10.2019 року.

12.08.2022 року позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статусу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на Акціонерне товариство "Сенс Банк". (а.с. 13-19, 56)

05.08.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 уклали Кредитний договір № 2008/694-Ф03.7/30. Відповідно до Кредитного договору № 2008/694-Ф03.7/30 від 05.08.2008 року АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» надав відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 205000 доларів США. (а.с. 6-9)

23.04.2013 року Біляївський районний суд Одеської області ухвалив рішення, яким цивільний позов Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 задоволено та стягнуто на його користь заборгованість в сумі 2129381 грн 88 к. та судові витрати в сумі 1820 грн. В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору кредиту, зобов`язання надати розстрочки відмовлено. (а.с. 10-11)

Відповідачка, з дати ухвалення Біляївським районним судом Одеської області рішення у справі 496/2-51/11, судове рішення не виконала, заборгованість не сплатила.

Відповідно до відомостей начальника обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_3 .

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості у зв`язку із неповерненням відповідачкою кредитної заборгованості за кредитним договором за період з 02.08.2019 року до 01.07.2022 року складає 1032026 грн 61 к., з яких: 3% річних на кредитну заборгованість - 191644 грн 37 к., та інфляційні втрати 840382 грн 24 к. (а.с. 12-12 зв.)

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, Тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання Певної події.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Якщо рішенням суду стягнуто всю заборгованість за кредитним договором достроково, то в кредитора виникло право нараховувати відсотки за неправомірне користування кредитом в іншому (збільшеному) розмірі, адже після отримання вимоги про дострокове погашення заборгованості або винесення рішення суду про стягнення такої заборгованості достроково, вся заборгованість за кредитним договором вважається простроченою, оскільки такими діями кредитор змінив строк.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи №444/9519/12 у постанові від 28 березня 2018 року зазначивши, що враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи №5017/1987/2012 постановила ухвалу від 24 січня 2019 року в якій дійшла наступних правових висновків, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", при чому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

З приводу не виконання рішення суду Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 по справі № 459/3560/15-ц дійшов наступного правового висновку: відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити три проценти річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим (Постанова Верховного суду України від 26 квітня 2017 року справа № 3-1522гс16).

Подібних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла в постанові від 08 липня 2019 року №127/15672/16-ц де зазначено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 05.06.2019 року по справі № 589/3683/16-ц.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 по справі № 910/11249/17.

Статтею 256 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).

Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання.

Верховним Судом України висловлено наступну правову позицію: «Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Підсумовуючи викладене в постанові Верховного Суду України, вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову».

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжений та діє на теперішній час.

Згідно п. 18 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

В силу дії зазначених норм ЦК України, не підлягає здійсненню нарахування трьох процентів річних від простроченої суми, за період з 24.02.2022 року по 04.11.2022 року.

Суд критично відноситься до заявленого представником відповідачки щодо пропуску строку позовної давності, який закінчився 04.02.2021 року.

Згідно п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Отже твердження представника щодо пропуску строку позовної давності не знайшли свого підтвердження.

Згідно з наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат, заборгованість відповідача перед позивачем інфляційних витрат за неповернутим кредитом становить 840382 грн 24 к. та заборгованість за три проценти річних на кредитну заборгованість становить 191644 грн 37 к., а разом заборгованість станом на 01.08.2022 року становить 1032026 грн 61 к. Зазначений розрахунок виконано за період з 02.08.2019 року по 01.08.2022 року.

Отже нарахування, виконані позивачем встановленого індексу інфляції за період з 24.02.2022 року по 01.08.2022 року, підлягає списанню.

Відповідно до розрахунків, виконаних судом, індекс інфляції за період з 01.08.2019 року по 23.02.2022 року становить: (99.7 : 100) x (100.7 : 100) x (100.7 : 100) x (100.1 : 100) x (99.8 : 100) x (100.2 : 100) x (99.7 : 100) x (100.8 : 100) x (100.8 : 100) x (100.3 : 100) x (100.2 : 100) x (99.4 : 100) x (99.8 : 100) x (100.5 : 100) x (101.0 : 100) x (101.3 : 100) x (100.9 : 100) x (101.3 : 100) x (101.0 : 100) x (101.7 : 100) x (100.7 : 100) x (101.3 : 100) x (100.2 : 100) x (100.1 : 100) x (99.8 : 100) x (101.2 : 100) x (100.9 : 100) x (100.8 : 100) x (100.6 : 100) x (101.3 : 100) x (101.6 : 100) = 1.200695

Інфляційне збільшення: 2129381.88 x 1.200,88 = 427 356 грн 06 к.

Відповідно до нарахувань трьох процентів річних від простроченої суми, суд приходить до наступного.

Датою подачі позовної заяви, відповідно до штампу почтового відправлення, зазначено 28.11.2022 року. Отже, строк три роки, які передували подачі позову, правильним слід вважати з 29.11.2019 року по 28.11.2022 року, відповідно нарахування, виконані позивачем трьох процентів річних від простроченої суми, за період з 02.08.2019 року по 01.08.2022 року не можуть вважатися дійсними, а повинні нараховуватись за зазначений судом період, тобто з 28.11.2019 року по 23.02.2022 року.

Відповідно до розрахунків, виконаних судом, три проценти річних від простроченої суми за період з 28.11.2019 року по 23.02.2022 року (817 днів), що становить: (сума заборгованості) помножити на 3% помножити на (кількість днів прострочення) поділити на (кількість днів у році): 2129381,88 x 3% x 817 : 365 = 142989 грн 45 к.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню три проценти річних та інфляційні втрати, які виникли внаслідок невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 2008/694-Ф03.7/30 від 05.06.2008 року у розмірі 570345 грн 51 к., з яких: інфляційні втрати, за період з 02.08.2019 року до 23.02.2022 року 427 356 грн 06 к. та три проценти річних від простроченої суми, за період з 28.11.2019 року до 23.02.2022 року 142989 грн 45 к.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з наданого меморіального ордеру № від 28.11.2022 року (а.с. 1), позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 15480 грн 40 к., а тому, у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідачки підлягає стягненню сума судового збору, пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 8555 грн 18 к. (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір сплаченого судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 570345 грн 51 к. х 15480 грн 40 к./1032026 грн 61 к.). При цьому суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. № 36 постанови №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Керуючись ст. ст. 11, 509, 526, 598, 599, 610, 611, 615, 625 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 80, 81, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних втрат та три проценти річних від простроченої суми боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (місце знаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, ) інфляційні втрати у розмірі 427 356 грн 06 к. та три проценти річних у розмірі 142989 грн 45 к.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (місце знаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 8555 грн 18 к.

В іншій частині позовних вимог Акціонерному товариству «Сенс Банк» до ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Повний текст рішення складено 20.10.2025 року.

Суддя Л.О. Пендюра