Провадження № 2/947/3780/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Луняченка В.О.,

при секретарі Макаренко Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до Кредитної Спілки «Вікторія» () про звільнення майна з під арешту,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду м.Одеси, заходами електронного суду, з позовом про звільнення майна з під арешту, діючи в інтересах ОСОБА_1 , як його представник, звернулась адвокат Чердбаджі- Чебак Наталя Миколаївна, в якому просить звільнити з під- арешту житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №8314729.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О.

Ухвалою судді від 24.06.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, про що повідомлено учасників справи.

В матеріалах справи міститься клопотання представника позивача адвоката Чербаджі- Чебак Н.М. щодо можливості розгляду справи за її та позивача відсутності, в якій позовні вимоги підтримані.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, відомості про що містяться в матеріалах справи.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так судом встановлено, що житловий будинок під АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2022 року, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 08.02.2023 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100. За ОСОБА_2 , визнано право власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , про що зроблено актовий запис № 2927 та видано свідоцтво про смерть відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Після смерті ОСОБА_2 , відкрилася спадщина на вищенаведене майно, спадкоємцем першої черги є ОСОБА_1 , який був зареєстрований та постійно проживав у вказаному будинку.

Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, шести місяців він не заявив про відмову від неї; незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

09.05.2024 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ОМНО Лукинюк К.П., з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , відкрито спадкову справу за № 72411797 та видано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

Також 14.05.2025 року приватним нотаріусом ОМНО Лукинюк К.П. видано Довідку № 406/01-16 про коло спадкоємців після смерті ОСОБА_2 .

На теперішній час Позивач оформлює право власності на спадкове майно, але позбавлений законного права, оскільки відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 8314729, на підставі листа № 52, від 24.04.1997 року, виданого приватним нотаріусом Філімоновою Г.В., реєстровий номер 297-97, архівний запис (перенесено з Феміди) заявник Одеська державна нотаріальна контора.

Адвокатом було зроблено адвокатський запит до Одеського державного нотаріального архіву, про надання копії листа на підставі якого накладено арешт. 20.05.2025 року згідно відповіді на адвокатський запит № 1316/01-20 надано копію листа №53 від 24.04.1997 року, відповідно до якого арешт було накладено на підставі посвідчення кредитного договору між ОСОБА_3 та Кредитною спілкою «ВІКТОРІЯ», договір посвідчено 24.04.1997 року, реєстровий номер 3059.

Відповідно до Кредитного договору №2 від 23.04.1997 року сума кредиту складала 8 000 (вісім тисяч) гривень, строком на один календарний місяць, до 23.05.1997 року. 24.04.1997 року приватним нотаріусом ОМНО Філімоновою Г.В., було посвідчено Договір іпотеки, відповідно до п. 17 якого, строк його дії визначено відповідно до Кредитного договору №2 від 23.04.1997 року, тобто до 23.05.1997 року, або повного виконання зобов`язань.

Відповідно до ч.1 статті 1 Закону України «Про заставу» від 12.01.1996 року, який діяв під час виникнення вказаних правовідносин - Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань. Згідно п. 9 Кредитного договору №2 від 23.04.1997 року у випадку несплати Позичальником у визначений строк, до 23.05.1997 року, Кредитор після спливу 4 (чотирьох) днів з моменту дати настання сплати відсотків та повернення кредитних коштів, кредитор реалізує предмет застави, для компенсації суми кредиту та відсотків за його користування.

Пунктом 19 Договору іпотеки від 24.04.1997 року сторонам роз`яснено ст. ст. 15, 19, 33-35 Закону України «Про заставу», якій діяв на той час.

13.08.1997 року Відповідач в силу п. 19 Договору іпотеки від 24.04.1997 року звернувся до нотаріуса із заявою про виконання здійснити виконавчий напис нотаріуса у зв`язку з порушенням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 умов договору Кредитного договору №2 від 23.04.1997 року, в якому вказано суму заборгованості в розмірі 10 800 (десять тисяч вісімсот) гривень, з яких: - сума кредиту 8 000 (вісім тисяч) гривень; - нараховані відсотки за користуванням кредитом 2800 (дві тисячі вісімсот) гривень. 13.08.1997 року приватним нотаріусом ОМНО Філімоновою Г.В., було вчинено виконавчий напис відповідно до якого, звернути стягнення на заставлене майно на домоволодіння під АДРЕСА_1 в рахунок погашення Кредитній спілці «Вікторія» заборгованості по кредитному договору №2 від 23.04.1997 року та розрахунку заборгованості ОСОБА_3 за період з 29.04.1997 року по 13.08.1997 року в сумі 11 016 (одинадцять тисяч шістнадцять) гривень, з яких: - сума кредиту 8 000 (вісім тисяч) гривень; - нараховані відсотки за користуванням кредитом 2800 (дві тисячі вісімсот) гривень; - витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 216 (двісті шістнадцять) гривень. Виконавчий напис нотаріуса вчинено на підставі ст. ст. 34, 87 ЗУ «Про нотаріат» в редакції від 02.09.1993 року та п. 1 Переліку документів, згідно яких стягнення заборгованості здійснюється в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затвердженого Постаново. Ради Міністрів Української СРСР від 12.10.1976 року №483 - Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документ, що встановлює прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» в редакції від 02.09.1993 року - нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Згідно ст. 90 ЗУ «Про нотаріат» в редакції від 02.09.1993 року - Стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством України для виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 5 ст. 348 Розділу 5 Глави 44 Цивільного процесуального кодексу, в редакції від 18.07.1963 року, - За правилами, викладеними в цьому розділі Кодексу, підлягають виконанню виконавчі написи нотаріусів.

Виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом в розумінні ст. 349 Цивільного процесуального кодексу, в редакції від 18.07.1963 року.

Органами виконання згідно ч. 1 ст. 350 Цивільного процесуального кодексу, в редакції від 18.07.1963 року, - Виконання судових рішень та інших постанов і рішень, перелічених у статті 348 цього Кодексу, покладається на судових виконавців. Тобто, з вищевикладеного вбачається, що Відповідач мав би звернутися до судових виконавців. Строк давності на протязі якого Відповідач мав би звернутися за виконанням складає три роки, а тому в розумінні ч. 5 ст. 370 Цивільного процесуального кодексу, в редакції від 18.07.1963 року, виконання припиняється у випадках закінчення зазначеного законом строку давності.

На час звернення до суду, не має жодних доказів звернення стягнення на домоволодіння під АДРЕСА_1 в рахунок погашення Кредитній спілці «Вікторія» заборгованості по кредитному договору №2 від 23.04.1997 на виконання виконавчого напису нотаріуса від 13.08.1997 року, що грубо порушує права Позивача.

Наразі жодних актуальних виконавчих проваджень щодо ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 у цій справі не має. Разом з тим, з моменту накладення зазначеного обтяження минуло 28 років. На сьогоднішній день не має підстав зняти арешт з нерухомого майна за заявою фізичної особи, оскільки власник, який був на час накладання арешту помер.

Таким чином наведені вище обставини вказують на відсутність будь-яких належних обставин та підстав для обтяження житлового будинку АДРЕСА_1 та порушує права позивача у цій справі як спадкоємця майна померлої ОСОБА_2 , що полягає у неможливості через зазначені вище обставини зареєструвати майнові права Позивача та здійснити державну реєстрацію прав власності в порядку спадкування за законом.

Разом з тим і вирішення питання про скасування обтяжень у інший спосіб, зокрема шляхом оскарження рішень посадових осіб чи шляхом звернення до таких осіб із відповідними заявами про скасування обтяжень вбачається неможливим через відсутність правового механізму. Таким чином, продовження арешту (обтяження), яке накладене на майно позивача, порушує його право власності на вказане майно, шляхом позбавлення можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд.

Наявність обтяження на майно батьків унеможливлює позивачу реалізацію його спадкових прав, що зумовило звернення до суду з дійсним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Існування арешту та заборони на відчуження майна порушує конституційні права власника майна.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ЕСНR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Sеrіеs А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Також, стаття 1 Першого протоколу, спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 року).

У зв`язку з тим, що обтяження не припинено, позивач, як власник нерухомого майна та спадкоємець, внаслідок того, що зазначене обтяження до цього часу не припинено, не може володіти та розпоряджатися своєю власністю на свій власний розсуд, а також не може вступити у спадщину спадкове майно, що порушує її конституційні права як власника.

Відповідно до ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа: право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює явність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, і інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Так, частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІV (далі-Закон 1952) державна реєстрація речових грав на нерухоме майно та їх обтяжень- офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, міни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення Заповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 6 частини 1 ст. 24 Закону 1952 підставою для відмови в державній реєстрації грав є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Підставою для реєстрації припинення обтяження може бути судове рішення. Існуюче зареєстроване обтяження порушує права та інтереси власника майна, тому порушені права підлягають захисту шляхом зняття заборони на нерухоме майно, а тому позов ОСОБА_1 є таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263-265, 268, 351-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до Кредитної Спілки «Вікторія» () про звільнення майна з під арешту - задовольнити.

Звільнити з під арешту житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №8314729 (додаткові дані архівний запис (перенесено з Феміди) тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 8314729; зареєстровано: 20.12.2008 12:39:10 за №8314729 реєстратором Перша Одеська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: лист, 52, 24.04.1997, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Г.В., об`єкт обтяження: будинок 9 вул. Вершинна, власник ОСОБА_5 .

Повне судове рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 17.10.2025.

Суддя В. О. Луняченко