Номер провадження: 22-ц/813/3086/25
Номер провадження: 22-ц/813/2374/25
Номер провадження: 22-ц/813/3087/25
Справа № 522/7555/23-Е
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Руслана Геннадіївна

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року, постановленого під головуванням судді Бочарова А.І., повний текст рішення складений 23 серпня 2024 року,

на додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року (про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат), постановленого під головуванням судді Бочарова А.І., повний текст додаткового рішення складений 14 жовтня 2024 року,

на додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року (про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу), постановленого під головуванням судді Бочарова А.І., повний текст додаткового рішення складений 14 жовтня 2024 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, в якому просив:

- визнати 1/2 частки права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер 100), та 1/2 права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237) за ним;

- стягнути половину вартості майна з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у загальній сумі 107 115 грн., в рахунок компенсації за спільно нажите майно: автомобіль NISSAN MICRA, сірого кольору, VIN-код: НОМЕР_1 , загальною вартістю 149 600 грн., пральну машину Samsung WW70K42106WDUA, холодильник Samsung RB31FSRNDWW/UA, телевізор Samsung 40j5000, загальною вартістю 36 370 грн. та меблі (диван та шафа з тумбою під телевізор), всього меблів на суму 28 260 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.10.2006 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 травня 2020 року був розірваний.

За період перебування з 2006 року по 2020 рік у шлюбі сторонами було придбано наступне майно: автомобіль, квартира, побутова техніка, меблі, тощо, які позивач залишив відповідачу та поїхав до Чеської Республіки.

Також вважає, що оскільки, спільного господарства сторони не ведуть та згоди щодо поділу придбаного за час передання у шлюбі сторонами не досягнуто, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, в якому просила визнати квартиру, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 , загальною площею 31,8 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100, та нежитлове приміщення, яке зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , загальною площею 5,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 приміщення 4 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237 її особистою власністю, а також стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу з ОСОБА_1 на її користь.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинились у 2015 року, так у період з 2006 року по 2015 рік, відповідач разом з позивачем, а згодом і дитиною ОСОБА_3 , яка народилася у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали у кімнаті, власником якої була мама позивача, та на цей час зареєстровані там. Приблизно у середині 2015 року, між відповідачем та позивачем виник конфлікт, та відповідачку з дитиною попросили знайти собі житло.

Відповідачка разом з братом орендувала квартиру, в якій проживала з дитиною. У вересні 2016 року оформила договір № 9/24,2-67 купівлі-продажу майнових прав. Строк вводу у експлуатацію червень 2018 року.

ОСОБА_2 вважає, що оскільки відповідач за зустрічним позовом участі у ведені спільного господарства не брав, спірна квартира та нежитлове приміщення є її особистою власністю, яке не підлягає поділу.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості автомобіля NISSAN MICRA, VIN-код: НОМЕР_1 , у розмірі 40 566 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволений.

Визнано квартиру, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 , загальною площею 31,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100 особистою власністю ОСОБА_2 .

Визнано нежитлове приміщення, яке зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , загальною площею 5,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 приміщення 4 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237 особистою власністю ОСОБА_2 .

22.08.2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Р.Г. звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з відповідачки судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 37850 грн., посилаючись на те, що судом під час розгляду справи не було вирішено питання про судові витрати.

22.08.2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Артем`єва К.М. звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що у зв`язку з розглядом справи позивач за зустрічним позовом понесла судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 31232,30 грн., які просила стягнути з відповідача за зустрічним позовом.

Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Р.Г про ухвалення додаткового рішення задоволена частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 402,05 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 388,80 грн.

Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року заява ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Артем`єва К.М. про ухвалення додаткового рішення задоволена.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 31232,30 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Р.Г., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволення зустрічного позову та відмови у задоволені позову про поділ спільного майна щодо спільної квартири та нежитлового приміщення скасувати, прийняти частково нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги за первісним позовом та визнати 1/2 частки права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , визнати 1/2 частки права власності на нежитлове приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237) за ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що спірна квартира та нежитлове приміщення придбані ОСОБА_2 у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, та не взяв до уваги, що відповідачкою не було доведено джерело походження її доходів та не було доведено факту окремого проживання подружжя.

Рішення суду в частині стягнення половини вартості майна сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині рішення не переглядається.

Також, не погоджуючись з додатковими рішеннями суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Р.Г., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення від 10 жовтня 2024 року (провадження №2-др/509/18/24), прийняти нове, яким задовольнити його заяву про відшкодування витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_4 в розмірі 37 850 грн., також просить скасувати додаткове рішення від 10 жовтня 2024 року (провадження №2-др/509/19/24), прийняти нове, яким у задоволені заяви ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги щодо додаткового рішення по витратам позивача, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Р.Г., зазначає, що судом не надано мотивації відмови у задоволенні заяви, і проігноровано факт присутності адвоката на 10 судових засіданнях, факт подання клопотань, та інших документів та не присуджено до відшкодування жодного процесуального документа, крім позовної заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги щодо додаткового рішення по витратам відповідача, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Р.Г., зазначає, що судом не взято до уваги, що представником відповідачки неналежним чином оформлені повноваження, не підтверджена згода клієнтки з обсягом робіт та ідентифікації номеру справи, і не підписано особистим підписом клієнтки жодного документа.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Мохнюк Р.Г., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , адвоката Артем`єву К.М., яка представляє інтереси ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також додаткових рішень, в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення та підлягає задоволенню, апеляційні скарги на додаткові рішення підлягають задоволенню частково, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржене рішення не відповідає зазначеним вимогам в повному обсязі, за наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 спільного майна подружжя та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що спірні об`єкти нерухомого майна придбані ОСОБА_2 у період окремого проживання подружжя з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, за наступних підстав.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , 21 жовтня 2006 року, укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_2 , актовий запис № 481, виданий Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 10 т. 1).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 11-12 т. 1).

27 червня 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на нежитлове приміщення № 4 секції 2, будинку АДРЕСА_2 , загальної площі 5,2 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 16 т. 1).

Для реєстрації права власності за ОСОБА_2 , надані наступні документи: договір купівлі-продажу майнових прав, серія та № 199, виданий 27.06.2018 року, видавник приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гусєва А.Л. (а.с. 16 т. 1).

25 серпня 2022 року, ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 31,8 кв.м., житловою 15 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 15 т. 1).

Для реєстрації права власності за ОСОБА_2 , надані наступні документи: додаткова угода від 08.02.2009 року, акт приймання-передачі нерухомого майна, витяг з переліку осіб, яким належать майнові права в об`єкті будівництва, довідка та договір купівлі-продажу майнових прав, серія та № 9/24, 2-67, виданий 30.09.2016 року, видавник ТОВ «Полімер-Нраніт»/ ОСОБА_2 (а.с. 15 т. 1).

Згідно з квитанціями про сплату, ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу майнових прав, серія та номер № 9/24, 2-67, проведено наступні оплати:

30.09.2016 року в розмірі 26 000 грн., квитанція № 9395 (а.с. 57 т. 2),

28.10.2016 року у розмірі 13100 грн., квитанція № 7062 (а.с. 38 т. 2),

28.11.2016 року у розмірі 13600 грн., квитанція № 6635 (а.с. 39 т. 2),

29.12.2016 року у розмірі 14000 грн., квитанція № 6788 (а.с. 40 т. 1),

20.01.2017 року у розмірі 13870 грн., квитанція № 12171 (а.с. 41 т. 2),

01.03.2017 року у розмірі 13675 грн., квитанція № 13164 (а.с. 42 т. 2),

30.05.2017 року у розмірі 13500 грн., квитанція № 7636 (а.с. 43 т. 2),

30.06.2017 року у розмірі 13500 грн., квитанція № 7829 (а.с. 44 т. 2),

01.08.2017 року у розмірі 14000 грн., квитанція № 8036 (а.с. 45 т. 2),

04.09.2017 року у розмірі 16047,15 грн., квитанція № 19790 (а.с. 46 т.2),

02.10.2017 року у розмірі 14124,60 грн., квитанція № 21223 (а.с. 47 т. 2),

31.10.2017 року у розмірі 21560 грн., квитанція 22670 (а.с. 48 т. 2),

30.11.2017 року у розмірі 14823, 90 грн., квитанція № 24148 (а.с. 49 т. 2),

02.02.2017 року у розмірі 14218,60 грн., квитанція № 27159 (а.с. 50 т.2),

03.04.2018 року у розмірі 21222 грн., квитанція № 30602 (а.с. 51 т. 2),

02.05.2018 року у розмірі 27405 грн., квитанція № 32113 (а.с. 52 т. 2),

04.06.2018 року у розмірі 27950 грн., квитанція № 9902 (а.с. 53 т. 2),

28.08.2018 року у розмірі 220513 грн., квитанція № 39584 (а.с. 54 т. 2),

19.09.2018 року у розмірі 15256,20 грн., квитанція № 41229 (а.с. 55 т. 2),

09.10.2018 року у розмірі 18108,25 грн., квитанція № 42544 (а.с. 56 т. 2),

30.10.2018 року у розмірі 24055 грн., квитанція № 43905 (а.с. 57 т. 2),

29.11.2018 року у розмірі 29925 грн., квитанція № 45976 (а.с. 58 т. 2),

29.12.2018 року у розмірі 28000 грн., квитанція № 458099 (а.с. 59 т. 2),

21.01.2019 року у розмірі 18332 грн., квитанція № 49187 (а.с. 60 т. 2).

З матеріалів справи та наданих доказів вбачається, що ОСОБА_2 квартира придбана за договором купівлі-продажу майнових прав від 30.09.2016 року, сплата за договором здійснювалась з вересня 2016 року по січень 2019 року.

За рішенням суду шлюб між сторонами, який був укладений у 2006 році був розірваний у 2020 році.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить висновку про те, що спірні об`єкти придбані під час перебування сторін у шлюбі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на ту особу, яка її спростовує.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначала, що квартира та нежитлове приміщення є її особистою власністю, яке не підлягає поділу, оскільки відповідач за зустрічним позовом участі у ведені спільного господарства не брав, та сторони проживають окремо з 2015 року.

Однак, на підтвердження своїх доводів ОСОБА_2 , та спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна, що є процесуальним обов`язком особи ОСОБА_2 до суду не надано жодного доказу.

Посилання на те, що ОСОБА_1 визнав позов про розірвання шлюбу, в якому зазначено про відсутність спору стосовно майна, та не вселення у квартиру, колегія суддів вважає не належним та не допустимим доказом, який підтверджує окреме проживання сторін з 2015 року.

За таких підстав, колегія суддів приходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 часток на об`єкти нерухомості (квартиру та нежитлове приміщення) та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Щодо додаткового рішення ухваленого за заявою ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;

З урахуванням того, що позовні вимоги по зустрічному позову задоволенню не підлягають, додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судових витрат підлягає скасуванню.

Щодо додаткового рішення за заявою ОСОБА_1 .

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що після кожної процесуальної дії, адвокат Мохнюк Р.Г. надавала суду орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, а саме: при поданні позову, адвокатом зазначено про орієнтовний розмір витрат - 12102,3 грн. (а.с. 7 т. 1), при поданні відзиву на зустрічний позов - 4000 грн. (а.с. 180-183 т. 1), при поданні додаткових пояснень - 3200 грн. (а.с. 197-200 т. 1).

Адвокат Мохнюк Р.Г. на підставі ордеру представляла інтереси ОСОБА_1 в Приморському районному суді м. Одеси на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу установи, уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги № б/н від 15.03.2023 року (а.с. 34, 184, 201 т. 1).

Звертаючись з заявою 22.08.2024 року про ухвалення додаткового рішення, адвокат Мохнюк Р.Г., зазначила про витрати у розмірі 37850 грн. (а.с. 136-139 т. 2).

В обґрунтування заяви, адвокат Мохнюк Р.Г. надала ордер від 16.03.2023 року, в якому зазначено про надання повноважень на ведення справи у Приморському районному суді м. Одеси та Овідіопольському районному суді Одеської області, а також надала рахунки фактури, роздруківки з банківського рахунку адвоката, про отримання від Маковкіна О.О. оплати за товари та послуги, акт прийому-передачі виконаних робіт (а.с. 141-191 т. 2).

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша-друга статті 133 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих за складністю доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю (див. додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20)).

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу)».

Судом встановлено, що адвокат Мохнюк Р.Г. надала розрахунок понесених витрат після ухвалення рішення, у розмірі 37850 грн., при цьому, колегія суддів звертає увагу, що до ухвалення рішення по справі адвокатом заявлений розмір правничої допомоги - 19302,3 грн., що практично більш ніж у 2 рази, ніж заявлено первинно.

Також , з матеріалів справи вбачається, що адвокатом Мохнюк Р.Г., на підтвердження укладеної угоди № б/н від 15.03.2023 року, яка зазначена у ордері, на підтвердження своїх повноважень, які узгоджені з Маковкіним О.О., не надано договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

За наведених підстав, колегія суддів приходить висновку про те, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Р.Г., про стягнення судових витрат на правничу допомогу слід відмовити з підстав того, що на підтвердження витрат, які виникли за домовленістю клієнта ОСОБА_1 та адвоката Мохнюк Р.Г. не надано договору про правничу допомогу.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, а також додаткові рішення суду ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягають скасуванню.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з урахуванням задоволення позовних вимог підлягають стягненню судові витрати у загальному розмірі 8 824,27 грн. (за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 2542,27 грн., за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 6282 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Руслана Геннадіївна задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання 1/2 частки права власності на квартиру та на нежитлове приміщення та в частині позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання особистою власністю квартири та нежитлового приміщення скасувати.

Ухвалити в цій частині постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання 1/2 частки права власності на квартиру та на нежитлове приміщення задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину:

- квартири, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 , загальною площею 31,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100;

- нежитлового приміщення, яке зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , загальною площею 5,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 приміщення 4 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2:

- квартири, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 , загальною площею 31,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100;

- нежитлового приміщення, яке зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 , загальною площею 5.2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 приміщення 4 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Руслана Геннадіївна на додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року (про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в сумі 31323,30 гривень) задовольнити частково.

Додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року (про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в сумі 31323,30 гривень) скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мохнюк Руслана Геннадіївна на додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року (про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 402,05 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 388,80 гривень) задовольнити частково.

Додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2024 року (про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 402,05 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 388,80 гривень) скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 824 гривні 27 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 15 жовтня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда