справа № 619/3197/25
провадження № 2/619/1451/25
Рішення

іменем України

20 жовтня 2025 року,

м. Дергачі,

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Міщенко О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу № 619/3197/25,

ім`я (найменування) сторін:

позивачка: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

вимоги позивачки: про зміну способу стягнення аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину,

представниця відповідача: ОСОБА_3 .

Виклад позиції позивачки за заперечень відповідача.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просить змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 05.05.2020, з фіксованої суми 1200 грн на 1/6 частину з усіх видів доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та стягнути частину додаткових витрат на лікування сина за період з серпня 2022 по травень 2025 року в сумі 66660,27 грн. Вона на утриманні має дитину з інвалідністю. Відповідач має стабільний дохід і нерухомість, яку здає в оренду і отримує від цього додатковий прибуток, однак, встановлений судом розмір аліментів не забезпечує належного утримання дитини через зростання витрат на її розвиток і лікування. У 2010 році син захворів і став потребувати додаткових витрат на лікування, щодня син приймає медичні препарати, потребує постійного нагляду та занять з психологами, має проблеми зору. З 2021 року до сина застосовується рефракційна терапія з використанням ортокератологічних лінз виробництва Швейцарії. Отримує дорога вартісні медичні послуги в Україні і за кордоном. Так, за період з серпня 2022 року по травень 2025 року нею було витрачено 133320,55 грн. У добровільному порядку відповідач участі у лікуванні дитини не приймає.

Представницею відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, у якій просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що окрім спільної дитини з позивачем, у нього на утриманні перебуває ще двоє неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Він офіційно працевлаштований у Харківській регіональній державній лабораторії Держпродспоживслужби, середній щомісячний дохід у 2025 році становить від 6 977,33 грн до 13980,80 грн. Власного нерухомого чи рухомого майна не має, як ФОП не зареєстрований, засновником підприємств не є. Сумлінно виконує обов`язки щодо утримання всіх своїх дітей. Також на його утриманні перебувають батьки похилого віку, батько має інвалідність та онкологічне захворювання. Позивачка разом із сином з початку повномасштабної війни проживає в Австралії, має стабільний дохід, допомогу від держави та кращі матеріальні можливості. Подані нею докази щодо витрат на лікування сина (придбання лінз) є непереконливими, оскільки з них неможливо встановити реальну вартість, час придбання та призначення платежів. У позові відсутній детальний опис обставин придбання лінз, що ставить під сумнів достовірність поданих доказів. Крім того, дитина понад рік не спілкується з батьком, а позивачка повністю уникає контактів, змінила номери телефонів і не повідомляла про лікування дитини. Вибір лікаря та клініки здійснювався без його участі та погодження. Про життя сина відповідач дізнається від сторонніх осіб. Позивачка не сприяє підтриманню спілкування батька з дитиною. Також, подані нею документи іноземною мовою без офіційного перекладу унеможливлюють їх дослідження судом, оскільки мовою судочинства є українська.

Позивачкою надано відповідь на відзив, зі змісту якого вбачається, що відповідач ухилявся від виконання батьківських обов`язків і не допомагав синові ні добровільно, ні за рішеннями суду. Аліменти сплачував несвоєчасно, допускав заборгованість, довго працював неофіційно, аби уникнути платежів. Син має психічні та поведінкові розлади, про що відповідачу було відомо ще під час спільного проживання, однак він ніколи не брав участі в лікуванні та заперечував наявність проблем. Вона самостійно забезпечувала обстеження та лікування дитини в різних містах України, оплачувала житло під час перебування в Харкові, де проходило лікування зору. Під час шлюбу відповідач вчиняв домашнє насильство, що негативно позначилося на психічному стані дитини. Через це вона була змушена виїхати з сином до батьків. Останній контакт із відповідачем відбувся у 2022 році, коли він відмовив у дозволі на виїзд за кордон, вимагаючи гроші. Після цього він не спілкувався з дитиною. Попри наявність двох квартир (у Харкові та Пісочині) і автомобіля Hyundai Sonata, відповідач зареєструвався як ВПО та отримує допомогу від держави. Він не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина, не цікавиться його здоров`ям, тоді як вона самостійно забезпечує всі потреби дитини, включно з лікуванням, шкільними витратами, оплатою оренди житла та придбанням лінз. Документи, які подані до суду, перекладені належним чином, за винятком чеку на медичний розчин, назва якого зазначена латинською мовою в офіційній медичній виписці. Вважає, що відповідач навмисно вводить суд в оману, намагаючись уникнути фінансової відповідальності за утримання власного сина.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

На виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України судом було сформовано засобами системи «Електронний суд» з Єдиного державного демографічного реєстру відповідь №1450817 щодо місця перебування та місця проживання відповідача.

Ухвалою суду від 09.06.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 08.07.2025, яке відкладено на 06.08.2025, 15.10.2025 за клопотанням представника відповідача та 15.10.2025 здійснено перехід до стадії ухвалення судового рішення, проголошення якого в цьому судовому засіданні призначено на 20.10.2025.

Позивачка у судовому засіданні позовну заяву підтримала та просить задовольнити.

Відповідач та його представниця у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2008 року, який розірвано згідно рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.09.2014 (а.с. 13).

Від спільного подружнього життя сторони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Постановою Харківського апеляційного суду від 17.07.2020 рішення Золочівського районного суду Харківської області від 05.05.2020 скасовано та збільшено розмір аліментівна користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі з 1000,00 грн до 1200,00 грн на місяць, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 16-18).

Щодо зміни способу стягнення аліментів суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилається, у тому числі, на те, що у відповідача покращився майновий стан, оскільки він працює, отримує стабільний заробіток, здає в оренду належну йому квартиру, має у власності дві квартири у м. Харкові та с-щі Пісочин та автомобіль Hyundai Sonata, зареєструвався як ВПО та отримує допомогу від держави.

Оцінюючи такі доводи позивачки, суд зазначає, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам по частині кожному, про що свідчить рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02.06.2016 по справі №642/4903/15-ц (а.с. 22-28).

Інших доказів щодо наявності нерухомого та рухомого майна у відповідача, а також отримання допомоги від держави позивачкою суду не надано, клопотання про їх витребування не заявлялося.

За відомостями з Держаного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів ОСОБА_2 встановлено, що його середня заробітна плата за період з січня 2024 року по серпень 2025 року становить 10642,15 грн.

Як убачається із наданих відповідачем копій свідоцтв про народження ІНФОРМАЦІЯ_4 у нього народилася донька ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 у нього народився син ОСОБА_5 , на утримання якого він сплачує аліменти 1750,00 грн відповідно до договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 01.07.2025 (а.с. 94-97).

Як зазначено вище, отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина перша статті 81 ЦПК України).

У цілому доводи позивачки про значне покращення майнового становища відповідача є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Отже, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела належними, допустимими та достатніми доказами наявності зміни матеріального становища ОСОБА_2 , погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та інших випадків, передбачених статтею 192 СК України, що обумовлюють можливість зміни визначеного судом розміру аліментів, які стягуються на утримання неповнолітнього сина, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Щодо стягнення додаткових витрат на дитину суд зазначає таке.

За приписами ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №756/4947/17-ц).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26.08.2020 року у справі № 336/1488/19, особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Отже, з аналізу судової практики, яка склалась, до додаткових витрат відносять, в т.ч., лікування (систематичні витрати, понесені у зв`язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами).

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) Верховний Суд зазначив, що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які підтверджують, зокрема, витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Наведені висновки щодо застосування статті 185 СК України підлягають врахуванню у кожній справі про стягнення додаткових витрат на дитину.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Подібний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858в18), від 01 квітня 2020 року у справі № 321/16268/18 (провадження № 61-20458св19).

На обґрунтування позовних вимог позивачкою надано: виписки з амбулаторної карти, видані 03.05.2025, 14.05.2025 лікарем ОСОБА_7 , за відомостями яких ОСОБА_6 має діагноз «міопія середнього ступеня обох очей Н52.1». рекомендовано з квітня 2021 року застосовувати рефракційну терапію з використанням ортокератологічних лінз; з серпня 2022 року використовуються лінзи SwissLens НайтФлекс виробництва Швейцарії, ціна комплекту на рік склала 14000,00 грн; з листопада 2023 року ціна комплекту на рік становила 14000,00 грн; з грудня 2024 року по сьогоднішній момент використовуються лінзи SwissLens НайтФлекс, ціна комплекту 16000,00 грн на рік (а.с. 30). До виписки додані копії чеків на лінзи (а.с. 29-40).

Отже, як убачається з наданих виписок вартість лінз за період серпень 2022 року травень 2025 року складає 44000,00 грн.

Крім того, матеріали справи містять акт наданих медичних послуг «Медцентр Око-Діагностика» з квитанціями про те, що ОСОБА_6 була надана первинна діагностика та консультація лікаря з ортокератологічного лікування на суму 1700,00 грн (а.с. 47).

Щодо інших наданих позивачкою документів, а саме, які містяться на а.с. 41-46, 51-62, суд зазначає, що нею не доведено, що даний вид послуг та дане лікування було призначено дитині, на підставі відповідного діагнозу лікаря та за відповідними медичними показання для такого виду лікування. ОСОБА_8 не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо лікування сина та придбання йому відповідних медичних препаратів, що було обрано позивачкою на власний розсуд, без погодження із відповідачем.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення додаткових витрат підлягають задоволенню частково, в сумі 22850,00 грн (44000,00грн +1700,00грн / 2).

Згідно з ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки при зверненні до суду з цим позовом позивачку звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 22850,00 грн (двадцять дві тисячі вісімсот п`ятдесят гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя І. М. Нечипоренко