ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7015/25 Справа № 190/2767/24 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до П`ятихатської міської ради про зобов`язання виділити земельну частку (пай) в натурі (на місцевості)

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

06 грудня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до П`ятихатської міської ради, в якому просить зобов`язати відповідача виділити йому в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) розміром 7,44 умовних кадастрових гектарів. В обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на те, що рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29.12.2011 року за ОСОБА_1 визнано право на земельну частку (пай), розміром 7,44 умовних кадастрових гектарів, вартістю 92497 грн. 06 коп, в порядку спадкування за законом після смерті матері члена колишнього КСП ім.Богдана Хмельницького П`ятихатського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 із земель запасу П`ятихатського району Дніпропетровської області. 26.03.2012 розпорядженням №119-12 голови П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у розмірі земельної частки (паю) площею 7,44 умовних кадастрових гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Зорянської сільської ради. 20.11.2018 Зорянською сільською радою за вих. № 652 видано довідку в тім, що у ОСОБА_1 є у користуванні на території сільської ради земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,44 га. на полі № 71 за яку він сплачує земельний податок з 01 січня 2013 року, однак земельна ділянка відсутня у власності ОСОБА_1 . У липні 2021 ОСОБА_1 звернувся до П`ятихатської міської ради Дніпропетровської області із заявою щодо виділення йому земельного паю та отримав відповідь за вих. № 2069/0/2-21 від 20.08.2021 що для з`ясування всіх обставин справи та виявлення конкретної земельної ділянки необхідно надати кадастровий номер цієї ділянки та вказати номер поля та номер паю присвоєних цій ділянці. 14.10.2024 за вих. № 4427/0/2-24 П`ятихатською міською радою на адвокатський запит надано відповідь, що для отримання інформації щодо вільних земель запасу, резервного фонду або невитребуваних паїв, які потенційно можливо використати для виділення земельного паю в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 із зазначенням їх кадастрового номеру на території П`ятихатської міської територіальної громади, було надіслано запити до старостинських округів. Після отримання відповідної інформації, від старостинських округів щодо вільних земель запасу, резервного фонду або невитребуваних паїв, які потенційно можливого використати для виділення земельного паю в натурі (на місцевості), буде повідомлено додатково. 11.11.2024 за вих. №4889/0/2-24 П`ятихатською міською радою на адвокатський запит надано відповідь про те, що на підставі рішення П`ятихатського районного суду від 29.12.2011 по справі № 2-653/2011, ОСОБА_1 було надано розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.03.2012 №119-р-12 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Зорянської сільської ради (площею 7,44 ум.кад.га); таким чином, рішення П`ятихатського районного суду від 29.12.2011 виконано. Представник позивача вважає, що така позиція відповідача є безпідставною та такою, що не може братися до уваги, оскільки завершальним етапом набуття права власності, є саме передача (виділення в натурі) земельної ділянки у власність. Отже, рішення П`ятихатського районного суду від 29.12.2011 не виконано, тому вважають вказану бездіяльність відповідача протиправною, у зв`язку з чим вимушені звернутися з відповідним позовом до суду за захистом порушеного права ОСОБА_1 . Вточнивши свої позовні вимоги просить суд зобов`язати відповідача виділити ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0018 площею 7,8200 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану за межами с.Жовте Кам`янського району Дніпропетровської області. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору та витрати на отримання правової допомоги. (а.с.а.с.1-5,30-33).

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до П`ятихатської міської ради про зобов`язання виділити земельну частку (пай) в натурі (на місцевості) - відмовлено (а.с.104-108).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.111-114).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29.12.2011 року задоволено позов ОСОБА_1 до Богдано-Надеждівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування; визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 7,44 умовних кадастрових гектарів, вартістю 92497 грн. 06 коп. в порядку спадкування за законом після смерті матері члена колишнього колективного сільськогосподарського підприємства ім.Богдана Хмельницького П`ятихатського району Дніпропетровської області ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 із земель запасу П`ятихатського району Дніпропетровської області (зворот. бік а.с.10-11)

Розпорядженням голови П`ятихатської районної державної адміністрації №119-р-12 від 26.03.2012 року (а.с.11), ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у розмірі земельної частки (паю) площею 7,44 ум. кад. га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Зорянської сільської ради; ОСОБА_1 запропоновано розробити проект землеустрою та надати його в райдержадміністрацію для затвердження. На даний час дане розпорядження є чинним і ніким не скасовано.

Згідно довідки виконавчого комітету Зорянської сільської ради Пятихатського району Дніпропетровської області №652 від 20.11.2018 року (а.с.9), - у ОСОБА_1 є у користуванні на території сільської ради земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,44 га на полі №71, за яку він сплачує земельний податок з 1 січня 2013 року.

11.11.2024 року виконавчим комітетом П`ятихатської міської ради було надано відповідь адвокату Сербіну Б.О. на його письмове звернення, згідно якої розпорядженням голови П`ятихатської районної державної адміністрації №119-р-12 від 26.03.2012 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у розмірі земельної частки (паю) площею 7,44 ум. кад. га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Зорянської сільської ради, а відтак рішення П`ятихатського районного суду від 29.12.2011 року виконано (а.с.9).

14.10.2024 року виконавчим комітетом П`ятихатської міської ради було надано відповідь адвокату Сербіну Б.О. на його письмове звернення, відповідно до якої, для отримання інформації щодо вільних земель запасу, резервного фонду або невитребуваних паїв, які потенційно можливо використати для виділення земельного паю в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 із зазначенням їх кадастрового номеру на території П`ятихатської міської територіальної громади, було надіслано запити до старостинських округів і після отримання відповідної інформації, на його адресу буде повідомлено додатково (а.с.9 зворот. бік).

20.08.2021 року виконавчим комітетом П`ятихатської міської ради було надано відповідь ОСОБА_1 на його письмове звернення, відповідно до якої, останньому запропоновано для виявлення конкретної земельної ділянки, надати кадастровий номер цієї земельної ділянки або вказати номер поля та номер паю присвоєних цій земельній ділянці; після надання додаткових відомостей, виконавчий комітет матиме можливість звернутись до орендаря земельної ділянки для вирішення питання (а.с.6).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, що надана на запит ОСОБА_1 від 12.01.2024 року (а.с.7), - земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0331, що розташована на території Богдано-Надеждівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, категорія земель землі сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площа земельної ділянки 8,249 га, інформація про власника (користувача) відсутня; державна реєстрація земельної ділянки здійснена 03.07.2019 року відділом у П`ятихатському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Згідно витягу з протоколу №1 спільного засідання постійних комісій П`ятихатської міської ради VІІІ скликання від 19 січня 2024 року (а.с.8), - в задоволенні заяви ОСОБА_1 про виділення йому в натурі земельної ділянки із земель запасу, яка розташована на території Богдано-Надеждівського старостинського округу (кадастровий номер :01:002:0331), - відмовлено, так як дана земельна ділянка із зазначеним кадастровим номером знаходиться в користуванні іншої особи на підставі договору оренди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив, з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, у відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Відповідно до ч.2 ст.373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до ч.І ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з п.1 ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004р. № 7, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

При вирішенні спору про право на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо особа мала право на земельну частку (пай), але за життя не одержала сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

Згідно постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004р. № 7, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" ЗК України.

Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Згідно п.3 Порядку до постанови КМУ від 04.02.2004 р. за № 122 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» (із змінами), у разі виявлення після розробки проєкту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проєкт, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про: - коригування проекту землевпорядною організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); - надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки(паю).

У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що його протиправно позбавляють права на земельну ділянку, в позасудовому порядку він звертався до відповідних органів про поновлення порушених прав позивача. В 2012 році позивачу було надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак до теперішнього часу земельна ділянка йому не була виділена в натурі (на місцевості).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проєктами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проєктами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проєктами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проєктами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, зазначила, що звернення заінтересованої особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування за затвердженням проєкту землеустрою є пропозицією цієї особи щодо визначення конкретного предмета права власності - земельної ділянки, конкретизованої у проєкті землеустрою.

Затвердження проєкту землеустрою щодо відведення ділянки засвідчує згоду власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування) із вибором земельної ділянки.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

При цьому обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.

Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проєкту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи.

З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проєкт та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивач не передавав на затвердження відповідачу проект землеустрою.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80, 81 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель та земельних сервітутів.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами;

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 Цивільного кодексу України застосовується у випадку відсутності іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права, зокрема, у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншими особами.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не була передана до органу місцевого самоврядування на затвердження технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою є невід`ємною складовою частиною процедури придбання земельної ділянки у власність, є першим кроком для оформлення права власності, тобто рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою є стадією процедури отримання права власності на земельну ділянку.

Позивач мав отримати проєкт землеустрою та звернутись до відповідача з заявою про затвердження технічної документації із землеустрою.

Однак, позивачем не зазначено та матеріалами справи не підтверджено, що ним було вчинено відповідні дії, внаслідок чого відповідач позбавлений можливості встановити межі земельної ділянки.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Умовний кадастровий гектар не є виміром площі, оскільки це умовна розрахункова одиниця, що відображає вартісну характеристику земельної ділянки. Розмір земельних часток (паїв) в умовних кадастрових гектарах, як і вартість земельної частки (паю), є рівною для всіх членів КСП, але при виділенні земельної частки в натурі (на місцевості) розмір земельної ділянки в фізичних гектарах буде залежати від якості ґрунтового покрову, капітальних вкладень у покращення плодючості ґрунту тощо.

Отже, фізично виділити в натурі (на місцевості) земельну ділянку в розмірі, який визначено в умовних кадастрових гектарах, відповідно до заявлених вимог, неможливо.

На підставі викладено, суд 1 інстанції дійшов висновку, що позивач не вчинив своєчасно всіх необхідних дій для оформлення права власності на земельну ділянку і саме через недобросовісну поведінку позивача до теперішнього часу не завершена процедура набуття права власності, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2025 року.

Судді: