Дата документу 21.10.2025 Справа № 317/2653/25
Єдиний унікальний № 317/2653/25
Провадження № 22-ц/807/1909/25
У Х В А Л А

21 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду:

головуючого Полякова О.З.,

суддів Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Розівської селищної військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду, 09 вересня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, яка ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року залишена без руху. Надано скаржниці строк, що не може перевищувати десять днів з дня вручення копії ухвали суду, для надання до апеляційного суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року із зазначенням поважних підстав для такого поновлення.

30 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження, в обґрунтування якого вона зазначає, що з об`єктивних причин не мала можливості вчасно відслідковувати рух справи, оскільки на теперішній час здійснює постійний догляд за своїм чоловіком, який нещодавно отримав І групу інвалідності (копію витягу додано до клопотання). Вказане потребує її постійного фізичного та психологічного залучення і значно обмежує можливості щодо оперативного реагування на судові повідомлення, які не були мені належним чином вручені поштовим зв`язком. Предмет спору у цій справі стосується права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини після смерті матері позивача та належить їй за законом як спадкоємиці. Тому відмова у поновленні строку фактично позбавить її можливості захистити своє право власності, що суперечить принципам верховенства права та справедливості.

Посилаючись на ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ОСОБА_1 просить поновити їй строк на апеляційне оскарження ухали Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справі, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 ст. 358 ЦПК України.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Також колегія суддів зазначає, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.006107, від 22 липня 2021 року у справі № 340/141/21, від 16 вересня 2021 року у справі № 240/10995/20 та від 12 вересня 2022 року у справі №120/16601/21-а.

Конституційний Суд України в Рішенні № 9-зп від 25 грудня 1997 року зазначив, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 6-зп від 25 листопада 1997 року Головним обов`язком держави, згідно зі статтею 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).

Крім того, відповідно до абзацу другого підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019, утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, частини першої статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні ефективного механізму такого захисту.

У свою чергу, в абзаці п`ятому підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 зазначено, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей у їхніх правах і свободах означає потребу забезпечення їм рівних юридичних можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод; у правовій державі звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 2-р(II)/2022 від 6 квітня 2022 року гарантована Конституцією України рівність усіх людей у їхніх правах і свободах означає конечність забезпечення їм рівних юридичних можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У державі, керованій правовладдям, звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а додержання загальних принципів рівності громадян перед законом та заборони дискримінації, що їх визначено приписами частин першої, другої статті 24 Конституції України, є неодмінним складником реалізації права на судовий захист.

У своїй постанові від 24 липня 2023 року у справі № 200/3692/21 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зробив висновок, що процесуальний строк, зокрема строк на апеляційне оскарження в разі повторного подання апеляційної скарги, може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов:

-первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження;

-повторне подання апеляційної скарги відбулось у межах строку апеляційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або впродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань;

-скаржник продемонстрував добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження і вжив усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою;

-доведено, що повернення попередньо поданих апеляційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції та не могли бути усунуті скаржником;

-наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.

З урахуванням вищевикладеного, з огляду на те, що первісне звернення ОСОБА_1 з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження (а.с. 63), повторне подання апеляційної скарги відбулось протягом розумного строку після повернення первісної апеляційної скарги, скаржниця продемонструвала добросовісне ставлення до реалізації нею права на апеляційне оскарження, подавши вдруге апеляційну скаргу з урахуванням вимог ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху, беручи до уваги обставини, на які посилається скаржниця, а також поважність причин пропуску строку на подання апеляційної скарги, для забезпечення можливості реалізації конституційного права на апеляційне оскарження, є підстави для поновлення строку.

Беручи до уваги, що апеляційну скаргу подано з додержанням вимог, встановлених ст.ст. 356-361 ЦПК України, суддя вважає, необхідним відкрити апеляційне провадження.

Керуючись ст.ст. 354 - 361 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року в цій справі - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року.

Відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Розівської селищної військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Учасникам справи надати строк для подання відзиву на апеляційну скаргу разом з доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи до 14 листопада 2025 року.

Для забезпечення апеляційного розгляду справи провести підготовчі дії, передбачені ст. 365 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: