Справа №303/887/25
2/303/255/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючої судді Курах Л.В.

секретар судового засідання Гейруш Л.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , інтереси яких представляє ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Олегаш Ванда Василівна про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа: Приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Олегаш Ванда Василівна про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мати ОСОБА_6 .. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їхній дідусь ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . На момент смерті дідуся спадкоємцями була його дружина та вони, за правом представлення. Оскільки вони вважаються такими,що прийняли спадщину за померлим дідусем ОСОБА_7 в частині, яка б належала їх мамі, якби вона жила на момент відкриття спадщини за її батьком. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла їхня бабуся ОСОБА_8 , після смерті якої, вони хотіли оформити спадкове майно, однак дізналися, що 26.01.2024 року їхня бабуся відчужила квартиру за договором дарування відповідачу. Вважають, що видача свідоцтва про право на спадщину їхній бабусі та укладення договору дарування квартири є незаконним. У зв`язку з чим, просять суд:

- Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_8 24 березня 2016 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Плеша А.М. за реєстровим номером № 1-33, зазначивши що частка ОСОБА_2 , код НОМЕР_1 , у спадщині після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , складає 1/6.

- Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_8 24 березня 2016 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Плеша А.М. за реєстровим номером № 1-33, зазначивши що частка ОСОБА_3 , код НОМЕР_2 , у спадщині після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , складає 1/6.

- Визнати недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 від 26.01.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Олегаш В.В., в реєстрі за номером № 16.

- Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2025 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.07.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

02.09.2025 року представник відповідача подав письмові пояснення, у яких вказав, що позивачі могли претендувати на 1/8 частину квартири кожний. Вимагаючи внести зміни до свідоцтва про право на спадщину виданого ОСОБА_8 , позивачі просять внести до нього відомості про їх частки. Натомість така вимога є неможливою, оскільки свідоцтво, яке видавалося ОСОБА_8 може міститися виключно інформація щодо належного їй права власності, і не може містити інформацію про права інших осіб. У випадку, якщо позивачі заперечують частину права ОСОБА_8 , вони могли заявити вимогу про внесення змін до свідоцтва в частині розміру права ОСОБА_8 , тобто внести зміни, указавши, що нею успадкована квартира не в цілому, а у визначеному розмірі. Внесення таких змін надало б їм можливість звернутися до нотаріуса та оформити належну їм частину (залишок) спадщини та отримати свідоцтво. Стосовно позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири зазначає, що позивачі взагалі не наводять жодної правової підстави його недійсності. Позивачі можуть ставити питання недійсності дарування лише в тій частині, де дарувальних розпорядився майном, яке йому не належало, тобто в окремій частині, а не в цілому. В частині майна, яке належить дарувальнику договір у повній мірі відповідав законодавству. Стосовно вимоги про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь позивачів у рівних частинах квартиру, зазначає, що витребувати від добросовісного набувача можливо виключно майно, яке належить позивачам. Однак квартира позивачам не належить, навіть з мотивів позову вони претендують лише на 1/8 частину кожний. Просить застосувати строк давності, враховуючи їх неповнолітній вік на той час, для ОСОБА_2 строк давності розпочався відлік від 14.03.2021 року, а для ОСОБА_3 від 28.09.2018 року. І трьохрічний строк сплив станом на день подачі позову.

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, представник позивачів ОСОБА_4 подав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа у підготовче судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, задоволення позовних вимог залишила на розсуд суду.

Заслухавши позицію сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд констатує наступне.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданим повторно 10.05.2017 року вбачається, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , а її батьками записані ОСОБА_9 та ОСОБА_6 (а.с.25).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 30.10.2000 року вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , а його батьками записані ОСОБА_9 та ОСОБА_6 (а.с.28).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.29).

Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.07.2016 року ОСОБА_9 засуджений у зв`язку із вчиненням злочину та йому призначено покарання у виді дев`яти років позбавлення волі (а.с.37-41).

У зв`язку з тим, що діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишилися без батьківського піклування, їм відповідно до рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 52 від 22.03.2016 року надано статус дітей позбавлених батьківського піклування та влаштовано під опіку бабусі ОСОБА_8 (а.с.32).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.09.2016 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.35-36).

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 29.06.1981 року вбачається, що ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 , а її батьками записані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.42).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №1 від 20.02.2025 року, вбачається, що ОСОБА_10 після державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_9 , змінила прізвище на ОСОБА_11 (а.с.115).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.43).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 виданого повторно 27.12.2024 року, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_11 (а.с.44).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3622004 від 19.05.2004 року, ОСОБА_7 належала на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.47).

Із спадкової справи №61/2016 року, вбачається, що після смерті ОСОБА_7 до Мукачівської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_8 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.90).

Відповідно до довідки №2-016811 від 29 січня 2016 року, вбачається, що на момент смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним була зареєстрована ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.03.2016 року, спадкоємцем майна ОСОБА_7 , 1942 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 , є його дружина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_12 (а.с.101).

Згідно договору дарування квартири від 26 січня 2024 року, ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_5 квартиру за номером АДРЕСА_1 (а.с.143).

Згідно з положеннями ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у ст. 1261 ЦК України. Відповідно до ч. 1ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, відповідно до зазначених положень ЦК України, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом як діти спадкодавця. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, в ч. 4 ст. 1268 ЦК України зазначено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину за померлою матір`ю ОСОБА_6 за законом в силу норм ч. 4 ст. 1268 ЦК України. При цьому в ч. 1 ст. 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

У статті 1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду.

У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України).

Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спору про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину суд визначає частки кожного із спадкоємців. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (частина третя статті 1300 ЦК України).

Смерть одного із спадкоємців, якому видано свідоцтво про право на спадщину, не перешкоджає захисту прав іншого спадкоємця шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину застосовується за умови наявності у спадкоємця, якому воно видане, права на спадкування, однак в іншому розмірі, з огляду на невраховані права на спадщину інших спадкоємців. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як на підставі рішення суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину.

Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати, виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Смерть одного із спадкоємців, якому видано свідоцтво про право на спадщину, не перешкоджає захисту прав іншого спадкоємця шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Належне померлому ОСОБА_7 нерухоме майно було набуте у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..

Положеннями статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Державна реєстрація спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.

Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Ураховуючи факту належності спірного нерухомого майна подружжю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності, частка у праві спільної власності ОСОБА_7 , яка увійшла до складу спадщини, відкритої після його смерті, становила 1/2 частини.

З урахуванням того, що після смерті ОСОБА_7 право на спадкування за законом мали двоє спадкоємців першої черги: ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , але вона померла раніше, тому за правом представлення (ст.1266 ЦК України) її частку успадковують її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Частки кожного з них у праві на спадщину, з огляду на положення частини першої статті 1267 ЦК України, є рівними по 1/4 частки. Ця частка розподіляється між її дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/8 кожному.

Отже є підстави для внесення змін до свідоцтв про право на спадщину.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає вимоги позивачів у цій частині слід задовольнити частково.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками по 1/8 частини кожний квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку у власність мала отримати в порядку спадкування за законом ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 ..

Проте, вказане майно вибуло з володіння малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поза їхньою волею, внаслідок неправомірних дій іншого спадкоємця за законом ОСОБА_2 ..

Згідно з підпунктами 4.1, 4.2 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Оспорювати свідоцтво про право на спадщину може особа, яка має право на спадщину (стаття 1301 ЦК України), а витребувати спадкове майно вправі спадкоємець (тобто особа, статус спадкоємця якого підтверджений), що прийняв спадщину (статті 1296, 1298 ЦК України). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року справі№ 206/851/23 (провадження № 61-2308св24).

Як встановлено вище, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент смерті матері ОСОБА_6 були малолітніми дітьми, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважаються таким, що автоматично прийняли спадщину.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі №2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12)).

Тобто, спадкоємець який прийняв спадщину, може пред`являти віндикаційний позов.

Встановивши, що інший спадкоємець ОСОБА_8 незаконно успадкувала частку малолітніх онуків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спадщині; в подальшому їх частку в квартирі подарувала ОСОБА_5 , суд прийшов до висновку, що незважаючи на добросовісність набуття ОСОБА_5 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позивачі правомірно звернулися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних про витребування з чужого володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/8 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи викладені у поясненнях представником відповідача про те, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушених прав шляхом витребування майна у добросовісного набувача, суд відхиляє, як безпідставні, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 розділу І книги ІІІ ЦК України, в тому числі, шляхом витребування спадкового майна у порядку статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (пункт 9.21) та інших.

Належна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/8 частини нерухомого майна є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.

В справі майно вибуло з володіння малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поза їх волею.

За таких підстав суд дійшов висновку, що належним способом захисту права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є саме вимога про витребування майна з чужого володіння ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/8 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У разі вибуття майна з володіння власника не з його волі законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві.

Доводи представника відповідача про те, що об`єктом позову про витребування майна із чужого володіння не може бути по 1/8 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд відхиляє, з огляду на наступне.

За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19.

Оскільки у справі, заявлено позов про витребування частки спірної квартири, наслідком часткового задоволення позову буде внесення записів про державну реєстрацію за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності по 1/8 частини спірної квартири.

Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, у якій витребувано від відповідача на користь позивачів 54/100 частки квартири без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі.

Щодо вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивачів суд вважає за необхідне виходити з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу. Зокрема, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач (ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України).

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Стороною відповідача зауважено, що позивачами пропущено строк позовної давності, оскільки позивачами пред`явлено позов до суду 04 лютого 2025 року, тобто поза межами строку позовної давності, однак суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності з огляду на таке.

Згідно ч.4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Отже строк давності для ОСОБА_2 строк давності розпочав відлік від 14.03.2021 року, а для ОСОБА_3 від 28.09.2018 року.

Постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" N 1236 від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) на всій території України з 12.03.2020 по 30.06.2023 було встановлено карантин.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" N 540-IX від 30.03.2020.

"Карантинні" норми також були установлені п. 12 розділу "Прикінцевих і перехідних положень" ЦК України. Цей пункт передбачає, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання розповсюдженню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину. Законодавець застосував слово "продовжується", отже, він мав на увазі, що позовна давність спливає під час дії карантину, тому останнім днем строку слід вважати перший робочий день після закінчення карантину.

Крім того, Законом України від 15.03.2022 N 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" внесено зміни до ЦК України щодо строків давності, а саме розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК доповнено п. 19, з якого вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У редакції Закону N 3450-IX від 08.11.2023 "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини", п. 19 ЦК викладено в наступній редакції: "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 N 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 N 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивачів.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину у встановленому законом порядку, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи, що кожен позивач сплатив судовий збір у сумі 5 522,40 грн., а позов задоволено частково, з відповідача на користь кожного позивача підлягає стягненню по 3 233,40 грн., що загалом становить 6 466,80 грн..

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 141, 263-265, 355 ЦПК України, ст.ст. 387-388, 256-257, 261, 1216-1218, 1223, 1261, 1267-1268, 1296, 1300 ЦК України суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_8 24 березня 2016 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Плеша А.М. за реєстровим номером № 1-33, зазначивши що частка ОСОБА_2 , код НОМЕР_1 , у спадщині після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , складає 1/8.

Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_8 24 березня 2016 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Плеша А.М. за реєстровим номером № 1-33, зазначивши що частка ОСОБА_3 , код НОМЕР_2 , у спадщині після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , складає 1/8.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 .

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , 3 233,40 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , 3 233,40 грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивачі: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 );

ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 )

Представник позивачів: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ).

Відповідач: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_13 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_9 ).

Представник відповідача: Олексик Іван Іванович ( АДРЕСА_7 ).

Третя особа: Приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Олегаш Ванда Василівна (вул.Ілони Зріні, 14/1а, м.Мукачево, Закарпатська область).

Головуюча Л.В.Курах