Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/2290/24
Провадження №: 2/332/209/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2025 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Марченко Н.В.,

при секретарі судового засідання: Петракей Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду м. Запоріжжя до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що з 29.07.2020 року згідно з розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» №500, вона була прийнята на роботу до ТДВ СК «Кредо» на посаду юрисконсульта.

Згідно з розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 31.08.2022 р. № 822 була тимчасово переведена на посаду начальника юридичного відділу.

Розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 28.09.2023 р. № 1126 було звільнено з посади за пунктом 3 частини 1 ст. 40 КЗпП України.

Обставинами, які Відповідач обґрунтовував прийняття рішення про звільнення Позивача з посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема, були:

1)Розпорядження Дирекції Відповідача №849 від 28.07.2023 р.;

2)Розпорядження Дирекції Відповідача №1023 від 01.09.2023 р.;

3)Розпорядження Дирекції Відповідача №1043 від 06.09.2023р.

Безпосередньо підставою для винесення Розпорядження Дирекції Відповідача №1126 від 28.09.2023 р., яким було застосовано звільнення, стало умисне невиконання Позивачем без поважних причин Розпорядження дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р., яким врегульоване питання організації своєчасного отримання поштової кореспонденції стосовно судових справ за участю Відповідача у міському відділені поштового зв`язку №69068 АТ «Укрпошта».

Цим розпорядженням юрисконсульта юридичного відділу Шмаріну А.П. було призначено як основну відповідальну особу, юрисконсульта ОСОБА_2 резервною відповідальною особою, по отриманню поштової кореспонденції від імені Відповідача, а на начальника юридичного відділу Позивача була покладена загальна організація роботи юрисконсультів відділу Відповідача з виконання ними цього розпорядження, а також була покладена відповідальність.

ОСОБА_1 , начальник юридичного відділу Відповідача в своїй узагальненій доповідній записці від 13.09.2023 р. «Щодо розпорядження №1052/1 від 11.09.2023 р.», зробила надуманий висновок про нібито не відповідність Розпорядження 1052/1 від 11.09.2023 р. нормам підзаконного акту, без обґрунтування та конкретного зазначення, із подальшим висновком, що Розпорядження №1052/1 від 11.09.2023 р. не має виконуватись, тобто надала підлеглій вказівку не отримувати поштову кореспонденцію.

В подальшому, 21.09.2023 р. ОСОБА_1 , як начальник юридичного відділу, не організувала, зокрема, шляхом взаємодії із начальником загального відділу ТДВ СК «Кредо», термінове отримання у Міському відділені поштового зв`язку №69068 АТ «Укрпошта» чотири позовні заяви три від ПрАТ «СК «Українська страхова група» та одну заяву від ТОВ «Ентеркріт», які були подані до ТДВ СК «Кредо».

28.09.2023 р. ОСОБА_1 направила юрисконсульту ОСОБА_3 службову записку з неаргументованою повторною констатацією, що Розпорядження №1052/1 від 11.09.2023 р., «не має виконуватись», оскільки нібито не відповідає нормам Наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №1000/5 «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», де також констатувала, що позовна заява відсутня, не надавши ОСОБА_3 вказівки відстежити та отримати її на пошті, або ознайомитись з матеріалами, тобто ОСОБА_1 передбачає та усвідомлює настання негативних наслідків для Товариства та свідомо бажає їх настання.

Таким чином, начальник юридичного відділу Товариства Попазова Н.С. не тільки письмово, а також своєю дією показово відмовилась від виконання Розпорядження №1052/1 від 11.09.2023 р., чим створила загрозу для ТДВ СК «Кредо» щодо настання негативних наслідків стосовно ухвалення судами рішень без врахування контраргументів ТДВ СК «Кредо».

Позивач вказує, що порушень трудової дисципліни, які передували для прийняття Розпорядження Дирекції Відповідача №1126 від 28.09.2023 р., яким було застосовано звільнення, вона не допускала, обґрунтовуючи наступним.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 у справі №332/4409/23, яке постановою Запорізького апеляційного суду від 03.04.2024 було залишено без змін позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано розпорядження Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 28.07.2023 №849 «про притягнення начальника юридичного відділу ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за невиконання посадових обов`язків неправомірним та скасовано його.

10.09.2023 Позивачем було подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву про скасування розпоряджень Дирекції Відповідача №1023 від 01.09.2023 р. та №1043 від 06.09.2023 р. (справа №332/5214/23). Станом на день подання позовної заяви рішення судом не прийнято.

Щодо безпосередньої підстави для винесення Розпорядження Дирекції Відповідача №1126 від 28.09.2023 р. яким було застосовано звільнення, зазначила:

1) «Безпосередньо підставою для винесення Розпорядження Дирекції Відповідача №1126 від 28.09.2023 р. яким було застосовано звільнення стало умисне невиконання Позивачем без поважних причин Розпорядження дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р., яким врегульоване питання організації своєчасного отримання поштової кореспонденції стосовно судових справ за участю Відповідача у міському відділені поштового зв`язку №69068 АТ «Укрпошта»» - з боку Позивача не було умисного невиконання розпорядження Дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р.

2) «Цим розпорядженням юрисконсульта юридичного відділу Шмаріну А.П. було призначено як основну відповідальну особу, юрисконсульта ОСОБА_2 резервною відповідальною особою, по отриманню поштової кореспонденції від іменіВідповідача, а на начальника юридичного відділу Позивача була покладена загальна організація роботи юрисконсультів відділу Відповідача з виконання ними цього розпорядження, а також була покладена відповідальність» відповідальність за виконання розпорядження Дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р.

була покладена на юрисконсультів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та Позивача, а не лише на Позивача (відповідно до п. 4 розпорядження Дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р.).

3) Попазова Н.С., начальник юридичного відділу Відповідача в своїй узагальненій доповідній записці від 13.09.2023 р. «Щодо розпорядження №1052/1 від 11.09.2023 р.», зробила надуманий висновок про нібито не відповідність Розпорядження 1052/1 від 11.09.2023 р. нормам підзаконного акту, без обґрунтування та конкретного зазначення, із подальшим висновком, що

Розпорядження №1052/1 від 11.09.2023 р. не має виконуватись, тобто надала підлеглій вказівку не отримувати поштову кореспонденцію не було вказівок з боку Позивача на те, що підлеглі (юрисконсульти) не повинні отримувати поштову кореспонденцію на підставі розпорядження Дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р., а також не було з боку Позивача надуманого

висновку про нібито не відповідність Розпорядження 1052/1 від 11.09.2023 р. нормам підзаконного акту, без обґрунтування та конкретного зазначення тому, що отримання поштової кореспонденції строго регулюється нормами п. 2 розділу 3 Наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №1000/5 «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання

документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях».

4) В подальшому, 21.09.2023 р. ОСОБА_1 , як начальник юридичного відділу, не організувала, зокрема, шляхом взаємодії із начальником загального відділу ТДВ СК «Кредо», термінове отримання у Міському відділені поштового зв`язку №69068 АТ «Укрпошта» чотири позовні заяви три від ПрАТ «СК «Українська страхова група» та одну заяву від ТОВ «Ентеркріт», які були подані до ТДВ СК «Кредо» - відповідно до п. 3 розпорядження дирекції Відповідача 1052/1 від

11.09.2023 р. Позивач, як начальник відділу, мала «організовувати роботу юрисконсультів юридичного відділу Шмаріної А.П. та Грициної К.В. по отриманню від імені ТДВ СК «Кредо» поштової кореспонденції стосовно судових справ за участю ТДВ СК «Кредо» у міському відділені поштового зв`язку №69068 АТ «Укрпошта»». Розпорядження не містило вказівок щодо

того, що Позивач мала взаємодіяти саме з начальником загального відділу по виконанню розпорядження Дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р. або з начальниками інших відділів.

5) 28.09.2023 р. ОСОБА_1 направила юрисконсульту ОСОБА_3 службову записку з неаргументованою повторною констатацією, що Розпорядження №1052/1 від 11.09.2023 р., «не має виконуватись», оскільки нібито не відповідає нормам Наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 №1000/5 «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в

установах і організаціях», де також констатувала, що позовна заява відсутня, не надавши ОСОБА_3 вказівки відстежити та отримати її на пошті, або ознайомитись з матеріалами, тобто ОСОБА_1 передбачає та усвідомлює настання негативних наслідків для Товариства та свідомо бажає їх настання 28.09.2023 р. була направлена «До опрацювання» службова записка від Позивача її підлеглій, яка відповідно до розпорядження ДирекціїВідповідача №1052/1 від 11.09.2023 р. була головною відповідальною особою і мала виконувати вказане розпорядження та службову Позивача. Ніякого умислу, с приводу не отримання поштової кореспонденції, Позивач в своїх вказівках своїм підлеглим не мала.

6. Таким чином, начальник юридичного відділу Товариства Попазова Н.С. не тільки письмово, а також своєю дією показово відмовилась від виконання Розпорядження №1052/1 від 11.09.2023 р., чим створила загрозу для ТДВ СК «Кредо» щодо настання негативних наслідків стосовно ухвалення судами рішень без врахування контраргументів ТДВ СК «Кредо» - не письмово, ні діями, ні намірами, ні думками Позивач не відмовлялась від виконання розпорядження Дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р.

На підставі викладеного, у зв`язку з незаконним її звільненням, просить суд поновити її на роботі в ТОВ «Страхова компанія «Кредо» на посаді начальника юридичного відділу.

Згідно з положеннями частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі незаконного звільнення з роботи працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При визначенні середньої заробітної плати слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями).

На підставі викладеного також просить суд стягнути з ТОВ «СК «Кредо» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. та судовий збір. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2024 у відкритті провадження у справі відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 29.05.2024, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2024 у цій справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

17.07.2024, через підсистему «Електронний суд», від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовна заява подана із порушенням ст.ст. 12, 13, 175 ЦПК України, без викладення обставин, які мають значення для справи, якими Позивач

обґрунтовує свої вимоги.

Щодо строку подання Відзиву та підстав для його поновлення зазначено наступне.

Згідно ч.7 ст.178 ЦПК України Відзив подається в строк, встановлений судом, який

не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Ухвалою Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення Ухвали

для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. Ухвала отримана Відповідачем 11.06.2024 р., в зв`язку з чим 15-ти денний строк для подання Відзиву був встановлений Ухвалою до 26.06.2024 р. В свою чергу, п.5 ч.3 ст.178 ЦПК України визначено те, що відзив повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на

відповідні докази та норми права. Позивач у Позовній заяві посилається зокрема на те, що 10.09.2023 р. Позивачем було подано до Заводського районного суду м. Запоріжжя подано до

Заводського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву про скасування розпоряджень дирекції Відповідача № 1023 від 01.09.2023 р. та № 1043 від 06.09.2023 р., за якою 15.09.2023 р. ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя відкрито спрощене позовне провадження у справі № 332/5214/23, яка суддею Погребною О.М. в порушення ст.275 ЦПК України не розглянута і не

винесено рішення у справі більше 60 днів, нібито у зв`язку із навмисними та маніпуляцій ними діями Відповідача. В свою чергу, справа № 332/5214/23 до цього часу дійсно не розглянута оскільки Позивач звернулась до суду у справу № 332/5214/23 із клопотанням про виклик свідків, яке ухвалою від 12.03.2024 р. було задоволено, розгляд справи відкладено на 07.05.2024 р. У зв`язку з неявкою свідків, слухання справи № 332/5214/23 було перенесено з 07.05.2024 р. на 20.06.2024 р., а з 20.06.2024 р. на 01.07.2024 р. У судовому засіданні, яке відбулося 01.07.2024 р. Позивач відмовилась від допиту свідків, після чого слухання справи судом перенесено на 24.09.2024 р. об 14-00 год. При таких обставинах, Позивач у Позовній заяві безпідставно звинувачує Відповідача в тому, що Відповідач своїми навмисними умисними та маніпуляційними діями змусив суддю Заводського районного суду м. Запоріжжя Погрібну О.М. порушити норму ст.275 ЦПК України та не розглянути і не винести рішення у справі більше 60 днів. В свою чергу, у зв`язку із тим, що станом на 26.06.2024 р. справа № 332/5214/23 не була розглянута, Відповідач був позбавлений можливості виконати вимоги Ухвали-2 та надати до суду Відзив у строк до 26.06.2024 р., в якому висловити свою позицію відносно розгляду справи № 332/5214/23. Разом з тим, оскільки розгляд справи № 332/5214/23 відкладено на 24.09.2024 р., а розгляд цієї справи призначено в судовому засіданні на 30.08.2024 р., Відповідач вважає за необхідне все ж надати суду відзив на Позовну заву, без урахування результатів розгляду справи № 332/5214/23, та прорости суд поновити Відповідачу строк для подання на Позовну заяву Відзиву. Крім того, Відповідач просить суд врахувати те, що пропуск процесуального строку не звільняє Відповідача від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію подати до суду Відзив на Позовну заяву, а також те, що наявність у справі відзиву на Позовну заяву є дуже важливим елементом для розгляду справи по суті, оскільки саме з урахуванням відзиву Відповідача на Позовну заяву та поданих до нього доказів, суд буде мати можливість повно, об`єктивно та всебічно розглянути

справу по суті та прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Позивач за основною позовною вимогою просить суд поновити Позивача на роботі в Відповідача на посаді начальника юридичного відділу, однак у Позовній заяві конкретно не зазначає, з яких підстав Позивач вважає своє звільнення за розпорядженням № 1126 від 28.09.2023 р. (далі - Розпорядження) на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України незаконним. При цьому, посилаючись у Відзиві на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.07.2020 р. по справі № 554/9443/17 Позивач, як юрист та фахівець у галузі права розуміла, що в Позовній заяві необхідно зазначити, які саме порушення ст.ст.147-149 КЗпП України були допущені Відповідачем під час накладення Розпорядженням на Позивача дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни у вигляді звільнення, про те порушуючи наведені вимоги

ст.ст. 12, 13, 175 ЦПК України, Позивач відповідних обставин в Позовній заяві не навела.

Позивач у Позовній заяві лише необґрунтовано та безпідставно намагається

переконати суд, зокрема:

1) У грубому порушенні Відповідачем терміну розгляду доповідної записки Позивача

від 23.06.2023 р. згідно Закону «Про звернення громадян», однак в силу положень ст. 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений трудовим законодавством. При цьому, слід наголосити на тому, що доповідна записка Позивача від 23.06.2023 р. навіть не відповідає вимогам звернення громадян, які передбачені ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», а саме: доповідна записка Позивача від 23.06.2023 р. не місить в собі місця проживання Позивача, і відповідно в силу

положень ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» ця доповідна записка взагалі розгляду не підлягала.

2) У порушенні Відповідачем п. 4 ДСТУ 4163:2020, а саме: не зазначення дати на

відповіді Відповідача від 14.08.2023 р. на доповідну записку Позивача від 23.06.2023 р.

Разом з тим, в силу положень п. 5.10 ДСТУ 4163:2020 датою документа є дата його підписання, тобто в даному випадку датою відповіді Відповідача на доповідну записку Позивача від 23.06.2023 р., є дата її підписання у сервісі Вчасно, а саме: 14.08.2023 р. Наведене також стосується і відповіді генерального директора Відповідача від 14.09.2023 р. на узагальнену доповідну записку Позивача, щодо розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. «Про призначення працівників юридичного відділу на отримання поштової кореспонденції стосовно судових справ за участю ТДВ «СК «Кредо»», а також вимоги заступника генерального директора Відповідача від

28.09.2023 р. про надання пояснень.

3) У порушенні Відповідачем наказу Міністерства юстиції України № 1000/5 від

18.05.2015 р., шляхом перекладення роботи загального відділу на юридичний відділ. Однак, яку саме норму наказу № 1000/5 від 18.05.2015 р. Відповідач порушив Позивач у Позовній заяві не зазначає. При цьому, як вбачається з розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., Відповідач жодному разі не переклав посадові обов`язки працівників загального відділу на працівників юридичного відділу, а враховуючи приписи пп. 2.1, 2.4, 3.10, 3.13 Положення про юридичний відділ Відповідача, та у зв`язку із ігноруванням Позивачем вказівок керівництва Відповідача, призначив з числа працівників юридичного відділу Відповідача осіб відповідальних за отримання від імені Відповідача поштової кореспонденції стосовно судових справ.

4) У незаконності розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. Однак, до

Позовної заяви Позивачем не додано рішення суду, яким би розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. було визнано незаконним та скасовано.

5) У вчиненні генеральним директором Відповідача по відношенню до Позивача

мобінгу, а саме відкритому навмисному принижені честі та гідності Позивача, ділової репутації як начальника юридичного відділу. При цьому, у Позивач від суду приховує перебування в провадженні Заводського районного суду м. Запоріжжя справи № 332/4754/23 за позовом Позивача до Відповідача про визнання факту мобінгу, яка до цього часу не розглянута, і

відповідно факт мобінг не встановлений.

6) У відсутності факту умисного не виконання з боку Позивача розпорядження

Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. Разом з тим, факт умисного не виконання Позивачем розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. підтверджується, як змістом Позовної заяви, так і доданими Позивачем до Позовної заяви документами, зокрема: Узагальненою

доповідною запискою Позивача від 13.09.2023 р., щодо розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., в який Позивач дійшла до висновку, що розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. не має виконуватись. Також, незгода Позивача із звільненням за Розпорядженням, з підстав належного виконання з боку Позивача розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р.,

спростовується власноручно написаною Позивачем на Розпорядженні не згодою зі звільненням, з якої вбачається, що Позивач на момент звільнення не заперечувала проти обставин умисного невиконання нею без поважних причин розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р., а лише була проти свого звільнення з посади у зв`язку з перебуванням на розгляді Заводського

районного суду м. Запоріжжя її позову до Відповідача щодо мобінгу. Тобто, Позивач вважала, що станом на 11.09.2023 р. її звільнення з посади Розпорядженням за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України є незаконним, оскільки за ст.5-1 КЗпП України не може бути припинена трудова діяльність Позивача у разі перебування в провадженні суду справи про встановлення факту мобінгу, однак

рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2023 р. по справі № 332/6221/23, яке набрало законної сили 02.04.2024 р., Позивачу у задоволенні позову про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено, оскільки КЗпП України не містить положень заборони звільнення робітника в період перебування справи про визнання факту мобінгу щодо нього на розгляді в суді.

Положеннями ст.149 КЗпП України врегульовано те, що до застосування

дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється

працівникові під розписку.

Верховний Суд у постанові від 20.09.2023 р. по справі № 296/12633/18, яка

розміщена в ЄДРСР за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/Review/113626811 дійшов до висновку, що для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності не має значення, чи призвів вчинений ним дисциплінарний проступок до настання реальних негативних наслідків - для накладення дисциплінарного стягнення цілком достатньо фіксації самого факту винного вчиненого працівником порушення трудової дисципліни.

При цьому, порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне

виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер. До відповідного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.07.2021 р. по справі № 264/1520/19.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30.03.2023 р. по справі № 690/190/21 дійшов

до наступних висновків: «Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібна сукупність таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника

чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського

стягнення; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Отже, працівника може бути звільнено за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП

України лише в разі порушення трудової дисципліни чи невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, які були допущені працівником після того, як до нього було застосовано дисциплінарне чи громадське стягнення (яке не скасоване та не втратило юридичної сили за давністю). При звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібно встановити, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок; чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення та чи можна вважати вчинення дисциплінарного проступку систематичним невиконанням працівником обов`язків

без поважних причин.

Водночас систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Під час прийняття Розпорядження та звільнення Позивача, Відповідач повністю

дотримався вищенаведених вимог ст.ст.147-149 КЗпП України, і належні та допустимі доказі зворотного відсутні, оскільки:

1) Розпорядженням по відношенню до Позивача було застосовано як один з двох

видів заходів стягнення, які передбаченні ч. 1 ст. 147 КЗпП України, тобто звільнення, в зв`язку із тим, що раніше Позивача вже було неодноразово притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани на підставі розпоряджень Відповідача № 849 від 28.07.2023 р., № 1023 від 01.09.2023 р., № 1043 від 06.09.2023 р., які на момент прийняття Розпорядження не були зняті або погашені.

2) Дисциплінарне стягнення по відношенню до Позивача згідно Розпорядження у

вигляді звільнення застосовано Дирекцією Відповідача тим же органом, який своїм розпорядженням № 822 від 31.08.2022 р. тимчасово перевів Позивача на посаду начальника юридичного відділу Відповідача.

3) Дисциплінарне стягнення за Розпорядженням у вигляді звільнення застосовано по

відношенню до Позивача не пізніше одного місяця з дня його виявлення та не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку Позивачем, що Позивачем не заперечується.

4) До застосування по відношенню до Позивача дисциплінарного стягнення у вигляді

звільнення від Позивача отримано пояснення від 28.09.2023 р., за змістом яких Позивач фактично не заперечила проти не виконання зі свого боку розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., а навпаки підкреслила те, що нібито розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р. порушує норми наказу № 1000/5 від 18.05.2015 р.

5) Під час обрання стягнення у вигляді звільнення Відповідач, окрім іншого врахував ступінь тяжкості вчиненого Позивачем проступку, зокрема те, що розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р. умисно не виконано Позивачем без поважних причин, тобто Позивач не тільки не організувала, зокрема, шляхом взаємодії із начальником загального відділу Відповідача термінове отримання у Міському відділені поштового зв`язку № 69068 АТ «Укрпошта» чотирьох позивних заяв три від ПрАТ «Українська страхова група» та одну заяву від ТОВ «Ентеркріт», які були подані до Відповідача, а навіть підбурювала до невиконання цього розпорядження своїм підлеглих працівників юрисконсультів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

6) Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові

під розписку. При цьому, обставини та факти систематичного порушення з боку Позивача, як

начальника юридичного відділу Відповідача трудової дисципліни також підтверджується узагальненою службовою доповідною Начальника юридичного управління Відповідача від 27.09.2023 р. та протоколом засідання комісії зі службового розслідування фактів порушення трудової дисципліни Відповідача від 28.09.2023 р., які Позивачем додані до Позовної заяви.

В свою чергу, посилання Позивача у Позовній заяві на рішення Заводського

районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 р. по справі № 332/4409/23, яким скасовано розпорядження Відповідача № 849 від 28.07.2023 р., не впливає на законність Розпорядження та звільнення Позивача, оскільки станом на 28.09.2023 р., розпорядження Відповідача № 849 від 28.07.2023 р. було чинним, і до цього часу не визнано не дійсним в судовому порядку, тобто Відповідач правомірного врахував розпорядження № 849 від 28.07.2023 р під час прийняття Розпорядження для визначення повторності вчиненого Позивачем проступку.

Таким чином, оскільки Позивач у Позовній заяві належним чином не

обґрунтувала свою основну позовну вимогу, не навела обставин порушення з боку Відповідача під час прийняття Розпорядження вимог ст.ст. 147-149 КЗпП України, то як слідство з урахуванням наведене та принципу диспозитивності - позовні вимоги, в частині поновлення Позивача на посаді начальника юридичного відділу Відповідача задоволенню не підлягають.

Також, не підлягають задоволенню, у зв`язку із необґрунтованістю та

безпідставністю вимоги Позивача про стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Одночасно, слід звернути увагу суду на те, що Позивач із посиланням на ст. 235

КЗпП України просить суд стягнути з Позивача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі. Нормою ст. 235 КЗпП України передбачено те, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З наведеної норми ст. 235 КЗпП України вбачається, що оплаті підлягає лише вимушений прогул, під яким розуміється час, впродовж якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

До наведеного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від

09.12.2015 р. по справі № 6-2123цс15. Крім того, у цій же постанові Верховний Суд України дійшов до висновку, що середньомісячна заробітна плата виплачується поновленому працівнику саме за час (період) вимушеного прогулу, а отже, середньомісячна заробітна плата не може бути стягнута за період, коли працівник був тимчасово поновлений, працював на посаді та отримував

заробітну плату згідно з умовами трудового договору. Аналогічні висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 15.03.2016 р. у справі № К/800/27912/15, від 15.11.2023 р. у справі № 753/7014/20.

Таким чином, згідно з позицією Верховного Суду, якщо працівник працював на посаді

та отримував заробітну плату згідно з умовами трудового договору, цей період не може вважатись вимушеним прогулом та середня заробітна плата не може стягуватись за той час, який був оплачений працівнику відповідно до умов трудового договору.

Разом з тим, Позивач працює в ПРАТ «СК «КД ЖИТТЯ», і

отримує заробітну плату, тобто Позивач не перебуває у вимушеному прогулі, і відповідно Позивач незаконно та безпідставно вимагає стягнення з Відповідача середнього заробітку за час роботи у ПРАТ «СК «КД ЖИТТЯ».

Позовна заява в частині вимоги стягнути з Відповідача на користь Позивача

моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. подана із порушенням ч.1 ст.20 ЦК України, ст.81 ЦПК України, без обґрунтування розрахунок моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Позивач у Позовній заяві, в обґрунтування заявленого розміру

моральної шкоди у 100 000,00 грн. не зазначила, яких душевних стражданнях, якої глибини, якого характеру та обсягу, вона зазнала у зв`язку винесенням їй Розпорядженням догани, членів її сім`ї чи близьких родичів, їх тривалість та можливість чи не можливість їх відновлення, чим підтверджується відповідні страждання, та з яких міркувань Позивач виходила визначивши

розмір своєї моральної шкоди саме у грошових коштах, розмір яких дорівнює 100 000,00 грн.

Також, Позивачем до Позовної заяви не додано доказів, які б засвідчували факт заподіяння Позивачеві моральних страждань на 100 000,00 грн. про які Позивач зазначає у Позовній заяві, а також наявності зв`язку між такими стражданнями Позивача на 100 000,00 грн. та винесенням їй Розпорядженням догани. Таким чином, Позивач в Позовній заяві не навела обставин та не надала доказів моральних страждань на 100 000,00 грн. та якими чином догана ці страждання

спричинила.

Враховуючи вищенаведене, Відповідач вважає, що Позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі, у зв`язку з чим Відповідач просить суд поновити ТДВ «СК «Кредо» строк для подачі відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 у даній справі № 332/2290/24. ОСОБА_1 у задоволені позову відмовити.

26.07.2024 від Позивача, через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що, ознайомившись з відзивом Представника Відповідача вважаю його не обґрунтованим, безпідставними та таким що суперечить нормам чинного законодавства, заперечую проти нього в повному обсязі та вважаю за необхідне зазначити наступне. Через вієрні вимкнення світла, нестабільну роботу Інтернету та електронного суду Позивач надає цю відповідь на відзив 25.07.2024 р., оскільки Позивачу необхідно було звіряти більшу частину інформації саме з даними наявними в електронному суді (змістом ухвал судів першої та другої інстанції та була необхідність в вивантаження постанови Верховного суду) і для цього була необхідність в його належній праці, та просить суд визнати поважним пропуск строку для подання цієї відповіді на відзив.

Щодо викладених заперечень Представника Відповідача щодо строку подання

Відзиву та підстав для його поновлення зазначено, що єдиним мотивом обґрунтування порушення строку надання Відповідачем відзиву у справі Представник Відповідача зазначає нібито неможливість подання останнім відзиву через те, що в Заводському районному суді м. Запоріжжя перебуває на розгляді справа 332/5214/23 та Позивач посилалась у своєму позові на перебування

на розгляді такої справи, однак Позивач зазначає, що вказані обставини не можуть бути підставою для поновлення строку у зв`язку з наступним.

Частиною 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається у строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2024 р. у цій справі Відповідачу було надано 15 днів з дня отримання ухвали для надання відзиву. Тобто до 26.06.2024 р. числа. Надання представником Відповідача відзиву у справі 17.07.2024 р. грубо порушує норму ч. 7 ст. 178 УПК України оскільки відзив подано аж на 36 день з дня винесення ухвали про відкриття.

Посилання Представника Відповідача, що останнім було подано касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 29.05.2024 р. про скасування ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2024 р. про відмову у відкритті провадження у справі не підтверджено жодним доказом. Навіть посилання представника Відповідача на те, що він нібито подає позов після того, як справу 332/5214/23 було відкладено на 24.09.2024 р. слід звернути увагу

суду, що Представник відповідача і в даному випадку пропустив строк, оскільки справа була перенесена 01.07.2024 р. на 24.09.2024 р., що також зазначено представником Відповідача у відзиві, однак при розрахунку днів виходить, що 15-тий день з 01.07.2024 р. сплив 16.07.2024 р., тобто навіть в такому випадку представник Відповідача свідомо порушив норму ч. 7 ст. 178 ЦПК України та подав відзив із порушенням строку для надання відзиву та свідомо зловживає своїми правами.

Окрім того, також зверну увагу суду, що інтереси Відповідача представляє адвокат,

тобто людина, яка у відповідності до норм чинного законодавства обізнана в нормах ЦПК і має в свою чергу поважно ставитись до норм чинного законодавства і не зловживати ними. І в даному випадку посилання представника Відповідача на практику Верховного суду у справі №500/1912/22 має спонукати суд на відмову у прийнятті відзиву оскільки суд повинен уникати як надмірного формалізму так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних

вимог, установлених законом. Адже в даному випадку, з урахуванням навіть тих мотивів, що описав Представник Відповідача в обґрунтування пропуску строку, Відповідачем було порушено двічі строк у 15-ть днів: - перший після винесення ухвали про відкриття провадження у справі від

11.06.2024 р. та не надання відзиву до 26.06.2024 р.; - другий після перенесення справи 332/5214/23 01.07.2024 р. на 24.09.2024 р. не надання відзиву у строк до 16.07.2024 р.

Щодо посилання Представника Відповідача: «в силу положень п. 5.10 ДСТУ

4163/2020 датою документа є дата його підписання, тобто в даному випадку датою відповіді Відповідача на доповідну записку Позивача від 23.06.2023 р. є дата її підписання у сервісі Вчасно, а саме: 14.08.2023 р. Наведене також стосується і відповіді генерального директора Відповідача від 14.09.2023 р. на узагальнену доповідну записку Позивача, щодо розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. «Про призначення працівників юридичного відділу на отримання поштової кореспонденції стосовно судових справ за участю ТДВ «СК «Кредо»», а також вимоги заступника генерального директора Відповідача від 28.09.2023 р. про надання пояснень» то, останній навмисно витягує слова з контексту п. 5.10 ДСТУ 4163/2020 адже даний пункт в ДСТУ 4163/2020 викладений таким чином:

«5.10. ДСТУ 4163/2020 дата документа це, відповідно, дата його підписання,

затвердження, прийняття, реєстрації або складення. Крім того, датують усі службові відмітки, проставлені на документі, а саме: візу, резолюцію, відмітку про засвідчення копії документа, відмітку про надходження документа до юридичної особи, відмітку про виконання документа, відмітку про ознайомлення з документом. Дату оформлюють цифровим або словесно-цифровим способом.

У внутрішніх службових документах (заявах, доповідних і пояснювальних записках

тощо), оформлених не на бланку, дату проставляють ліворуч від особистого підпису автора документа.» Та навіть звертаю увагу суду, що в абз. 11-12 п. 5.10. ДСТУ 4163/2020 також передбачено як саме проставляється дата і де безпосередньо в документі у разі застосування інформаційних систем (таких наприклад як в Відповідача система Вчасно), а саме:

«п. 5.10 ДСТУ 4163/2020 у разі застосування інформаційних (автоматизованих) систем організації діловодства допустимо проставляти дату реєстрації документа у складі штрих-коду або QR-коду, що створюється засобами цієї системи, згідно з постановою Кабінету Міністрів України [8].

Штрих-код проставляють у центрі нижнього поля першої сторінки документа, QRкод (21 мм ? 21 мм) у нижньому лівому куті першої сторінки документа.», а тому посилання Представника Відповідача, що датою документа є дата його підписання в системі Вчасно є таке що суперечить нормам чинного законодавства.

Щодо посилання Представника Відповідача на те, що нібито Позивачем не

надано рішення суду яким би було встановлено, що розпорядження дирекції Відповідача 1052/1 від 11.09.2023 р. є незаконним та Відповідач таким розпорядженням не перекладав на юридичний відділ обов`язків іншого відділу вважаю за необхідне звернути увагу суду на таке.

По-перше, Відповідачем було надано на ознайомлення працівникам юридичного

відділу Відповідача 12.09.2023 р. у застосунку вчасно розпорядження дирекції Відповідача 1052/1 від 11.09.2023 р., яке було не належної якості, в деяких моментах не читабельне та не зрозуміле, і вказане розпорядження, в такому вигляді яке воно було надане Позивачу через застосунок Вчасно було Позивачем надано до суду (додаток 17 до позовної заяви).

По-друге, враховуючи те, що Представник Відповідача у своєму відзиві посилається

на Положення про юридичний відділ Відповідача, однак не надає його до відзиву, та останній не був наданий Позивачем до позовної заяви, надаю до цієї відповіді на відзив Положення про юридичний відділ Відповідача від 19.06.2023 р. №693/2 (в тій редакції та тому вигляді який був наданий на ознайомлення Позивачу).

По-третє, Позивач, як особа яка працювала на посаді начальника юридичного відділу

Відповідача, перебуваючи у трудових відносинах з Відповідачем під час своєї роботи керувалася виключно чинним законодавством.

Ознайомившись з змістом розпорядження Дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р. Позивач подала генеральному директору Відповідача доповідну записку, з посиланням на норми чинного законодавства/внутрішніх нормативних актів Відповідача які порушуються у зв`язку з винесенням такого розпорядження, до якої також було надано дві доповідні записки двох підлеглих Позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які відповідно до розпорядження Дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р. були головними виконавицями останнього. Відповідач зобов`язаний був на підставі ст 141 КЗпП відреагувати на таке звернення підлеглих,

провести ретельну перевірку розпорядження Дирекції Відповідача №1052/1 від 11.09.2023 р. та усунути ті норми цього розпорядження, які суперечать нормам чинного законодавства та внутрішнім нормативним актам Відповідача.

Натомість, генеральний директор надав відповідь (яка не містить дати документу, що

є порушенням п. 5.10 Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163:2020 затвердженого наказом Державного підприємства «Український науково дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (ДП «УкрНДНЦ») від 01 липня 2020 р. № 144 з 2021-09-01 та підписана КЕП 14.09.2023 року об 10-58 годині) у якій Відповідач, який безпосередньо і запровадив незаконне розпорядження 1052/1 від 11.09.2023 р. самоусунувся від виконання вимог ст. 141 КЗпП та переклав свій обов`язок на Позивача яка і зазначала про порушення норм чинного законодавства та внутрішніх нормативних документів Відповідача.

Посилання Представника Відповідача на те, що «під час прийняття

Розпорядження та звільнення Позивача, Відповідач повністю дотримався вищезазначених вимог ст.ст. 147-149 КЗпП України, і належні та допустимі доказі зворотного відсутні, оскільки:

Розпорядженням по відношенню до Позивача було застосовано як один з двох видів заходів стягнення, які передбачені ч. 1 ст. 147 КЗпП України, тобто звільнення, в зв`язку із тим, що раніше Позивача вже було неодноразово притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани на підставі розпоряджень Відповідача №849 від 28.07.2023 р., №1023 від 01.09.2023 р., №1043 від 06.09.2023 р., які на момент прийняття Розпорядження не були зняті або погашені.» є

необґрунтованими оскільки при подані цього позову Позивачем було надано рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 р. у справі №332/4409/23, яке постановою Запорізького апеляційного суду від 03.04.2024 р. було залишено без змін та позов Позивача про скасування розпорядження Дирекції Відповідача №849 від 28.07.2023 р. було задоволено частково. Визнано розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 28.07.2023 р. № 849 про притягнення начальника юридичного відділу Позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за невиконання посадових обов`язків неправомірним та скасовано його. Стягнуто з Відповідача на

користь Позивача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1342 гривні, а отже вже підтверджується факт незаконного звільнення Позивача з посади.

Щодо посилань Представника Відповідача про те, що нібито в поясненнях від 28.09.2023 р. Позивач «фактично не заперечила проти невиконання зі свого боку розпорядження 1052/1 від 11.09.2023 р., а навпаки підкреслила те, що нібито розпорядження 1052/1 від 11.09.2023 р. порушує норми наказу №100/5 від 18.05.2025 р.», «Позивач не тільки не організувала, зокрема шляхом взаємодії із начальником загального відділу Відповідача термінове отримання у Міському відділені поштового зв`язку «69068 АТ «Укрпошта» чотирьох позивних заяв три від ПрАТ «Українська страхова група» та одну від ТОВ «Ентеркріт», які були подані до Відповідача, а навіть підбурювала до невиконання цього розпорядження своїх підлеглих працівників юрисконсультів ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 » вважаю за необхідне зазначити, що Позивач заперечувала щодо застосування до неї заходу впливу, у своїх поясненнях наданих комісії з розслідування фактів порушення трудової дисципліни розраховувала на об`єктивність, реальність та справедливість винесення рішення, що безпосередньо не отримала. Окрім того, Представником Відповідача не надано жодного доказу, що з боку Позивача за всю її роботу в Відповідача хоч раз було підбурювання хоч когось, а тому такі звинувачення можна розцінювати як наклеп.

Щодо посилання Представника Відповідача на те, що Позивач не має права на

стягнення з Відповідача вимушеного прогулу за той час, який їй був оплачений ПрАТ СК «КД ЖИТТЯ».

По-перше, Позивач працює в ПрАТ СК «КД ЖИТТЯ» за цивільно-правовим договором,

ніяких трудових відносин між Позивачем та ПрАТ СК «КД ЖИТТЯ» немає. Позивач отримує від ПрАТ СК «КД ЖИТТЯ» винагороду, а не заробітну плату. Окрім того, Представник Відповідача обізнаний, що Позивач працює в ПрАТ СК «КД ЖИТТЯ» саме за цивільно-правовим договором оскільки остання про це повідомляла в інших справа, в який Представник Відповідача також представляє інтереси Відповідача (332/5214/23, 332/4754/23, 332/4409/23), а тому останній своїми твердженнями про те, що Позивач отримує саме заробітну плату в ПрАТ СК «КД ЖИТТЯ» вводить в оману суд.

По-друге, посилання Представника Відповідача на практику Верховного суду від

09.12.2015 р. по справі №6-2123цс15 є недоречним, навіть я би сказала, що навмисно вводить суд в оману тому, що вивчивши це рішення суду, як безпосередньо і в постанові Верховного суду від 15.11.2023 р. у справі №753/7014/20 стає зрозуміло, що суд розглядав питання, щодо стягнення вимушеного прогулу на користь Позивача який був тимчасово поновлений, працював на посаді та

отримував заробітну плату згідно з умовами трудового договору на своїй посаді саме в тій організації (Відповідача у справі) з якої останній був незаконно звільнений.

Знову ж таки, ми стикаємося з зловживанням Представником Відповідача своїх прав

та намаганням перекрутити зміст постанов Верховного суду таким чином, щоб спонукати суд до винесення незаконних рішень у справі, що на думку Позивача є неприпустимим з боку представника Відповідача як людини яка є адвокатом.

По-третє, у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-

511цс16 зроблено висновок про те, що «відповідно до статті 235 КЗпП в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.».

Враховуючи вищезазначене, на користь Позивача має бути стягнуто вимушений

прогул за період з дня незаконного звільнення Позивача з посади до дня винесення рішення у цій справі.

Щодо посилання Представника Відповідача на те, що нібито в позовній заяві не

має обґрунтування щодо моральних страждань Позивача, повідомляю про таке. Якби Представник Відповідач, уважно ознайомився з Позовною заявою Позивача, ознайомився з додатками (доказами) наданими до неї, то беззаперечно знайшов би там викладені Позивачем обставини та наявні докази викладених обставин в тому числі які стосуються моральних страждань та зв`язку між застосованим заходом впливу, у вигляді звільнення, з боку Відповідача по відношенню до Позивача та моральними стражданнями Позивача і як наслідок розміру моральної шкоди.

Приймаючи до уваги той факт, що в Позовній заяві Позивач зазначала, суду про свій перший позов про поновлення справа №332/6221/23 (поновлення на підставі ст. 5-1

КЗпП України) та в подальшому Позивачем було подано касаційну скаргу, додаю постанову Верховного суду від 19.06.2024 р. у справі №332/6221/23, в якій Верховним судом окрім того, було встановлено:

«77. Колегія суддів звертає увагу на те, що судом апеляційної інстанції було роз`яснено позивачці її право звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі з інших підстав (наприклад відсутність підстав для застосування дисциплінарного стягнення, незаконність наказів про оголошення догани, які становили, на думку відповідача, систему порушень, порушення порядку накладення дисциплінарних стягнень тощо). Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_1 скористалася таким правом та після ухвалення оскаржених судових рішень у цій справі звернулася до суду з позовом до ТДВ «Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди (справа № 332/2290/24).

78. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2024 року

відмовлено у відкритті провадження відповідно до пункту 2 частини першої 186 ЦПК України (відсутність нових підстав позову про поновлення на роботі). Однак, постановою Запорізького апеляційного суду від 29 травня 2024 року зазначена ухвала суду першої інстанції була скасована, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.».

На підставі викладеного, просить суд задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди в повному обсязі.

31.07.2024 від представника відповідача, через підсистему «Електронний суд», надійшли заперечення ( на відповідь на відзив), в яких зазначено, що Відповідач, заперечуючи проти задоволення Позовної заяви у Відзиві посилався на зокрема наступні обставини:

1. Позовна заява подана без викладення обставин, які мають значення для справи, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

2. Позовна заява в частині вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача

моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн., подана без обґрунтування розрахунку моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Нормативно Відзив обґрунтований Відповідачем положеннями ст.13 Конституції

України, ч.1 ст.20 ЦК України, ст. 15-1 КЗпП України, ст. 139 КЗпП України, ч.1 ст.147 КЗпП України, ч.1 ст.1471 КЗпП України, ст.148 КЗпП України, ст.149 КЗпП України, ст. 237-1 КЗпП України, ч.1 та ч.3 ст.12 ЦПК України, ч.1 ст.13 ЦПК України, ст.81 ЦПК України, ч.1 та п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України, п. 5 ч. 3 ст. 178 ЦПК України, ч.1 ст.188 ЦПК України, висновками Верховного Суду наведеними у постановах від 02.12.2020 р. по справі №751/1198/18, від 17.04.2018 р. по справі № 523/9076/16-ц, від 22.02.2022 р. по справі № 761/36873/18, від 20.09.2023 р. по справі № 296/12633/18, від 30.03.2023 р. по справі № 690/190/21, від 15.03.2016 р. по справі № К/800/27912/15, від 15.11.2023 р. по справі № 753/7014/20, від 10.04.2019 р. по справі № 464/3789/17, від 05.12.2022 р. по справі № 214/7462/20, висновками Верховного Суду України наведеними у постанові від 09.12.2015 р. по справі № 6-2123цс15, у постанови пленуму № від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», проти яких Позивач у Відповіді на відзив фактично не заперечує.

Крім того, в обґрунтування заперечень проти задоволення Позовної заяви Відповідач у Відзиві посилався зокрема на наступне: Позивач у Позовній заяві лише необґрунтовано та безпідставно намагається переконати суд, зокрема:

1) У грубому порушенні Відповідачем терміну розгляду доповідної записки Позивача

від 23.06.2023 р. згідно Закону України «Про звернення громадян». Відповідач у Відзиві звертав увагу суду та Позивача на те, що в силу положень ст. 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений трудовим законодавством.

Крім того, Відповідач наголошував на тому, що доповідна записка Позивача від

23.06.2023 р. не відповідає вимогам звернення громадян, які передбачені ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», а саме: доповідна записка Позивача від 23.06.2023 р. не місить в собі місця проживання Позивача, і відповідно в силу положень ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» ця доповідна записка взагалі розгляду не підлягала.

Проти зазначених обставин Позивач у Відповіді на відзив не заперечила, тобто

фактично Позивач погодилась з тим, що її доповідна записка від 23.06.2023 р. не відповідає вимогам звернення громадян, які передбачені ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», і відповідно у Позовній заяві необґрунтовано та безпідставно звинувачує Відповідача у грубому порушенні Закону України «Про звернення громадян».

2) У порушенні Відповідачем п.4 ДСТУ 4163:2020, а саме: не зазначення дати на

відповіді Відповідача від 14.08.2023 р. на доповідну записку Позивача від 23.06.2023 р.

Разом з тим, Відповідач у Відзиві посилався на те, що в силу положень п. 5.10 ДСТУ

4163:2020 датою документа є дата його підписання, тобто в даному випадку датою відповіді Відповідача на доповідну записку Позивача від 23.06.2023 р., є дата її підписання у сервісі Вчасно, а саме: 14.08.2023 р. Наведене також стосується і відповіді генерального директора Відповідача від 14.09.2023 р. на узагальнену доповідну записку Позивача, щодо розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. «Про призначення працівників юридичного відділу на отримання поштової кореспонденції стосовно судових справ за участю ТДВ «СК «Кредо»», а також вимоги заступника генерального директора Відповідача від 28.09.2023 р. про надання пояснень. Проти зазначених обставин Позивач у Відповіді на відзив заперечила, однак не

спростувала те, що в силу положень п. 5.10 ДСТУ 4163:2020 датою наведених документів Відповідача є дата їх підписання у сервісі Вчасно, і як слідство необґрунтовано та безпідставно звинувачує Відповідача у порушенні п. 4 ДСТУ 4163:2020.

3) У порушенні Відповідачем наказу Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.05.2015 р., шляхом перекладення роботи загального відділу на юридичний відділ. Однак, яку саме норму наказу № 1000/5 від 18.05.2015 р. Відповідач порушив Позивач у Позовній заяві не зазначає.

В свою чергу, Відповідач у Відзиві посилався на те, що за розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., Відповідач в жодному разі не переклав посадові обов`язки працівників загального відділу на працівників юридичного відділу, а враховуючи приписи пп. 2.1, 2.4, 3.10, 3.13 Положення про юридичний відділ Відповідача, та у зв`язку із ігноруванням Позивачем вказівок керівництва Відповідача, призначив з числа працівників юридичного відділу Відповідача осіб відповідальних за отримання від імені Відповідача поштової кореспонденції стосовно судових справ.

Проти зазначеної обставини Позивач у Відповіді на відзив заперечує, однак не

конкретизує з яких підстав Позивач вважає, що Відповідач як особа приватного права був позбавлений можливості за розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., призначити з числа працівників юридичного відділу Відповідача осіб відповідальних за отримання від імені Відповідача поштової кореспонденції стосовно судових справ, а також не заперечує проти того, що в цьому випадку Відповідач діяв з урахуванням приписів пп. 2.1, 2.4, 3.10, 3.13 Положення про юридичний відділ Відповідача, та у зв`язку із ігноруванням Позивачем вказівок керівництва Відповідача.

При таких обставинах, Позивач необґрунтовано та безпідставно звинувачує

Відповідача у порушенні Відповідачем наказу Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.05.2015 р.

4) У незаконності розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. Однак, до

Позовної заяви Позивачем не додано рішення суду, яким би розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. було визнано незаконним та скасовано.

Проти зазначеної обставини Позивач у Відповіді на відзив фактично не заперечує,

тобто Позивач суду не надала належних та допустимих доказів того, що розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. є незаконним. Таким чином, Позивач необґрунтовано та безпідставно посилається на незаконність розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р.

4)У вчиненні генеральним директором Відповідача по відношенню до Позивача

мобінгу, а саме відкритому навмисному принижені честі та гідності Позивача, ділової репутації як начальника юридичного відділу.

Відповідач у Відзиві звертав увагу суду на те, що Позивач від суду приховує перебування в провадженні Заводського районного суду м. Запоріжжя справи № 332/4754/23 за позовом Позивача до Відповідача про визнання факту мобінгу, яка до цього часу не розглянута, і відповідно факт мобінгу до цього часу не встановлений.

Проти зазначеної обставини Позивач у Відповіді на відзив не заперечує, тобто фактично Позивач необґрунтовано та безпідставно звинувачує генерального директора Відповідача у вчиненні по відношенню до Позивача мобінгу.

5)У відсутності факту умисного не виконання з боку Позивача розпорядження

Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р.

Разом з тим, Відповідач у Відзиві посилався на те, що факт умисного не

виконання Позивачем розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. підтверджується, як змістом Позовної заяви, так і доданими Позивачем до Позовної заяви документами, зокрема: Узагальненою доповідною запискою Позивача від 13.09.2023 р., щодо розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., в який Позивач дійшла до висновку, що розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р. не має виконуватись.

Крім того, Відповідач у Відзиві зазначає, що незгода Позивач із звільненням за Розпорядженням, з підстав належного виконання з боку Позивача розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р., спростовується власноручно написаною Позивачем на Розпорядженні не згодою зі звільненням, з якої вбачається, що Позивач на момент звільнення не заперечувала проти обставин умисного невиконання нею без поважних причин розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р., а лише була проти свого звільнення з посади у зв`язку з перебуванням

на розгляді Заводського районного суду м. Запоріжжя її позову до Відповідача щодо мобінгу.

Тобто, Позивач вважала, що станом на 11.09.2023 р. її звільнення з посади Розпорядженням за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України є незаконним, оскільки за ст.5-1 КЗпП України не може бути припинена трудова діяльність Позивача у разі перебування в провадженні суду справи про встановлення факту мобінгу, однак рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2023 р. по справі № 332/6221/23, яке набрало законної сили 02.04.2024 р., Позивачу у задоволенні позову про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено, оскільки КЗпП України не містить положень заборони звільнення робітника в період перебування справи про визнання факту мобінгу щодо нього на розгляді в суді.

При таких обставинах, факт умисного невиконання з боку Позивача

Розпорядження підтверджується наявними у справі беззаперечними доказами, які Позивачем не спростовані.

Крім того, Позивач у Відповіді на відзив посилається на те, що нібито: Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 р. у справі № 332/4409/23 (далі - Рішення) підтверджується факт незаконного звільнення Позивача з посади.

Разом з тим, Заводським районним судом м. Запоріжжя під час розгляду справи № 332/4409/23 та прийняття Рішення факт незаконного звільнення Позивача з посади начальника юридичного відділу Відповідача встановлений не був, тобто Позивач з цього приводу вводить суд в оману. Рішенням, яке набрало законної сили 03.04.2024 р., визнано неправомірним та скасовано розпорядження Відповідача № 849 від 28.07.2023 р., про притягнення Позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, однак за інформацією, яка розміщена на сайті «Судова влада України» - 25.07.2024 р. Рішення оскаржено ОСОБА_8 до Запорізького апеляційного суду.

Також, Позивач приховує від суду те, що до цього часу діють та не визнанні в судовому порядку неправомірними ще два розпорядження Відповідача № 1023 від 01.09.2023 р. та № 1043 від 06.09.2023 р., якими Позивача також притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Представником Відповідача не надано жодного доказу, що з боку Позивача за всю її роботу в Відповідача хоч раз було підбурювання хоч когось, а тому такі звинувачення можна розмінувати як наклеп.

Разом з тим, Позивач у Позовній заяві самостійно зазначила про те, що в ході

обговоренні зі своїми підлеглими Розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., вона посилалась на те, що це розпорядження є незаконним та таким, що не має бути виконаним, тобто Позивач використовуючи авторитет начальника юридичного відділу Відповідача фактично дала своїм підлеглим усну вказівну - не виконувати Розпорядження № 1052/1 від 11.09.2023 р., не зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів його незаконності.

При таких обставинах, Позивач не тільки не спростувала факту умисного не

виконання зі свого боку розпорядження Відповідача № 1052/1 від 11.09.2023 р., а навпаки у Позовній заяві навела обставини, які у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Стосовно посилання Позивача у Відповіді на відзив на те, що нібито Позивач працює в ПрАТ СК «КД ЖИТТЯ» за цивільно-правовим договором і т.д., то в цьому випадку Позивач приховала від суду відповідний договір, а тому безпідставно стверджує, що Представник Відповідача вводить суд в оману своїми твердженнями про те, що Позивач отримує в ПрАТ СК «КД ЖИТТЯ» заробітну плату. При цьому, 17.04.2024 р. звертаючись до суду із Позовною заявою та обґрунтовуючи спричинену моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., Позивач у

Позовній заяві посилалась на те, що нібито вона позбавлена можливості заробляти кошти проживання, харчування, лікування, а також не має можливості конкурувати на ринку праці та знайти роботу, що в свою чергу спростовується наявністю трудових відносин між Позивачем та ПрАТ СК «КД ЖИТТЯ».

Одночасно, слід зазначити, що Позивач безпідставно посилаючись у Відповіді на відзив на те, що нібито практика Верховного Суду наведена у постанові від 09.12.2015 р. по справі № 6-2123цс15 є недоречною, із посиланням на висновок Верховного Суду зробленого у постанові від 25.05.2016 р. по справі № 6-511цс16, Позивач не з`ясувала те, що в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, і відповідно саме суд приймаючи рішення у справі № 332/2290/24 буде вирішувати, який висновок Верховного Суду необхідно застосувати до спірних правовідносин.

Наведене також стосується і питання поновлення строків для подання Відповіді на

відзив та Заперечень, оскільки за правилами ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює строк встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Крім того, Позивач у Відповіді на відзив фактично не заперечує проти задоволення клопотання Відповідача про поновлення строку для подання Відзиву, а також не враховує те, що в силу положень ч.5 ст.127 ЦПК України пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника справи від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

При таких обставинах, вимоги Позивача є необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку з чим Позовна заява задоволенню не підлягає.

02.09.2024 від Позивача, до початку судового засідання, , через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов`язаної з нею справою №332/5214/23.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2024 клопотання позивача задоволено. Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди зупинено до розгляду Заводським районним судом м. Запоріжжя цивільної справи №332/5214/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про визнання протиправним та скасування розпорядження дирекції Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» № 1023 від 01.09.2023 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності, розпорядження дирекції Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» № 1043 від 06.09.2023 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності та стягнення моральної шкоди та набрання рішенням, яке буде ухвалено у даній справі, законної сили.

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду від 21.10.2024 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2024 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди залишено без задоволення. Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2024 без змін.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2025 поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди, призначено судове засідання.

24.09.2025, від представника відповідача, через підсистему «Електронний суд», надійшла заява про відвід судді.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя Марченко Н.В. від 29.09.2025 визнано необґрунтованим заявлений представником відповідача адвокатом Мартиненком К.І. відвід головуючому судді Марченко Н.В. від розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди. Передано заяву про відвід судді до канцелярії суду для визначення судді у порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя Завіновської А.П. від 30.09.2025 у задоволенні заяви представника відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» адвоката Мартиненка Костянтина Ігоровича про відвід головуючого судді Марченко Нінель Валеріївни у цивільній справі ЄУН 332/2290/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди - відмовлено.

13.10.2025 від представника відповідача, через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов`язаної з нею справою №332/5214/23, що розглядається Касаційним цивільним судом у складі Верховного суду, в порядку цивільного судочинства до набрання сили судовим рішенням Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі №332/5214/23.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди відмовлено.

У судове засідання представник відповідача не з`явився.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги повністю, з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Згідно із вимогами ст. 232 КЗпП України, безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У силу ст.21КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що Розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» №500 від 29.07.2020 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ТДВ СК «Кредо» на посаду юрисконсульта з випробувальним терміном 3 ( три) місяці ( а.с. 11 т. 1).

Розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» №822 від 31.08.2022 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника юридичного відділу тимчасово на час відпустки, у зв`язку з вагітністю та пологами начальника юридичного відділу ОСОБА_9 до дня її фактичного виходу з відпустки, із збереженням посади за попереднім місцем роботи ( а.с. 22 т. 1).

Згідно Протоколу засідання комісії зі службового розслідування фактів порушення трудової дисципліни в ТДВ «СК «Кредо» від 28.09.2023 року ухвалено рекомендувати Генеральному Директору ТДВ «СК «Кредо» ОСОБА_10 притягнути ОСОБА_1 , начальника юридичного відділу ТДВ «СК «Кредо» до дисциплінарного стягнення, а саме: за умисне невиконання без поважних причин ОСОБА_1 своїх обов`язків щодо організації та контролю виконань завдань, покладених на юридичний відділ по отриманню кореспонденції стосовно судових справ за участю ТДВ «СК «Кредо», визначених Розпорядженням Дирекції ТДВ «СК «Кредо» №1052/1 від 11.09.2023 р. та п. 5.7 Положення про юридичний відділ, затвердженого Розпорядженням дирекції ТДВ «СК «Кредо» №693/2 від 19.06.2023 р., що складає систематичне невиконання працівником без поважних причин своїх обов`язків, з урахуванням раніше винесених ОСОБА_1 трьох доган. (Розпорядженнями Дирекції ТДВ «СК «Кредо» №849 від 28.07.2023 р., №1023 від 01.09.2023 р., №1043 від 06.09.2023 р.), звільнити ОСОБА_1 , начальника юридичного відділу ТДВ «СК «Кредо», за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 23 т. 1).

Відповідно до опитувального аркуша голосування членів комісії зі службового розслідування фактів порушення трудової дисципліни в ТДВ СК «Кредо» за прийняте комісією рішення за результатами розгляду матеріалів стосовно відмови від виконання та умисного невиконання начальником юридичного відділу ТДВ «СК «Кредо» ОСОБА_1 . Розпорядження Дирекції ТДВ «СК «Кредо» №1052/1 від 11.09.2023 р., а також надання рекомендацій Генеральному Директору ТДВ «СК «Кредо» про застосування до начальника юридичного відділу ТДВ «СК «Кредо» ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни одного із дисциплінарних стягнень, передбачених ст.. 147 КЗпП України голосували «Так» 7 членів комісії одноголосно ( а.с. 23 зворотна сторона т. 1).

Розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» №1126 від 28.09.2023 року ОСОБА_1 звільнено з посади за пунктом 3 частини 1 ст. 40 КЗпП України ( а.с. 36-37 т. 1).

Відповідно до відомостей трудової книжки ОСОБА_1 від 18.11.2014 року, серія НОМЕР_1 , 03.08.2020 ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта в ТДВ «СК «Кредо» ( запис №16, Розпорядження №500 від 29.07.2020 р.). 01.09.2022 переведена на посаду начальника юридичного відділу, тимчасово на час відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами основного працівника ( запис №17, Розпорядження №822 від 31.08.2022 р.) 12.10.2022 продовжено тимчасове перебування на посаді начальника юридичного відділу у зв`язку з перебуванням основного працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення неї трирічного віку ( запис №18, Розпорядження №935/1 від 11.10.2022 р.). 28.09.2023 Звільнена у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, передбачених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України ( запис №19, Розпорядження №1126 від 28.09.2023) ( а.с. 67-71 т. 1).

Згідно Довідки за січень-вересень 2023 р. про заробітну плату та інші доходи ОСОБА_1 від 11.10.2023 №2439 загальна сума доходів склала 319247,69 грн. ( а.с. 95 т. 1).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 по справі №332/4409/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Національний Банк України про визнання протиправним та скасування розпорядження дирекції Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» № 849 від 28.07.2023 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано розпорядження Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 28.07.2023 р. № 849 про притягнення начальника юридичного відділу ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за невиконання посадових обов`язків неправомірним та скасовано його. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 03.04.2025 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» залишено без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року у цій справі залишено без змін.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2025 по справі №332/5214/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про визнання протиправним та скасування розпорядження дирекції Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» № 1023 від 01.09.2023 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності, розпорядження дирекції Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» № 1043 від 06.09.2023 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано розпорядження Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 01.09.2023 р. № 1023 про притягнення начальника юридичного відділу ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за невиконання посадових обов`язків неправомірним та скасовано його. Визнано розпорядженням Дирекції ТДВ СК «Кредо» від 06.09.2023 р. № 1043 про притягнення начальника юридичного відділу ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за невиконання посадових обов`язків неправомірним та скасовано його. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09.09.2025 апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» - залишено без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2025 року - залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Відповідно до п.3 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Під систематичним невиконанням трудових обов`язків мається на увазі неодноразове здійснення працівником цих вчинків. А саме, для звільнення за пунктом 3 статті 40КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання своїх трудових обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше.

Тобто працівник і раніше (до моменту вчинення проступку, за який його роботодавець звільнив за пунктом 3 статті 40 КЗпП України) порушував трудову дисципліну, не виконував своїх посадових обов`язків, у результаті чого до нього застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

При цьому для дотримання порядку звільнення роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного працівником невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього попереднього стягнення та коли. Тобто необхідна саме наявність застосованого й такого, що не втратив юридичної сили стягнення, що передувало новому порушенню, а не просто фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 27 лютого 2020 року у справі № 266/7382/18, провадження № 61-12663 св 19.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Частиною 1 ст.147КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно із ч. 1 ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 9901/743/18, при вирішенні спорів осіб, звільнених згідно з пунктом 3 частини першої статті 40Кодексу законів про працю України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, необхідно враховувати, що роботодавець вправі розірвати трудовий договір з цієї підстави лише за умови, що до працівника раніше застосовувалось дисциплінарне стягнення і на момент повторного невиконання ним без поважних причин трудових обов`язків його не знято і не погашено.

При цьому ВС прийшов до переконання, що при звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України потрібно встановити: чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок; чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення та чи можна вважати вчинення дисциплінарного проступку систематичним невиконанням працівником обов`язків без поважних причин.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудових функцій працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинне бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця.

Тому для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40Кодексу законів про працю України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше.

Одночасно, ВС у постанові від 08.07.2021 у справі № 264/1520/19 звернув увагу на те, що порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, що проявилися в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер.

При цьому, суд бере до уваги, що систематичність полягає у невиконанні працівником своїх обов`язків без поважних причини два та більше рази протягом певного періоду. Підставою звільнення є не лише факт невиконання, а і одночасно накладення на працівника дисциплінарного чи громадського стягнення. При цьому, юридично значущими для звільнення за п. 3 ч. 1 ст.40 КЗпП є діючі стягнення (не скасовані і не погашені).

Верховний Суд у своїй практиці наголошує, що системність повинна полягати саме у фактах порушення та накладення за кожне окреме порушення дисциплінарного чи громадського стягнення. Лише сукупність цих елементів породжує систематичність невиконання обов`язків (Постанова ВС від 26.02.2020 року по справі №757/14922/17-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З матеріалів справи встановлено, що підставою для розірвання ТДВ СК «Кредо» трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 ЗАпП України було: умисне невиконання без поважних причин ОСОБА_1 своїх обов`язків щодо організації та контролю виконань завдань, покладених на юридичний відділ по отриманню кореспонденції стосовно судових справ за участю ТДВ «СК «Кредо», визначених Розпорядженням Дирекції ТДВ «СК «Кредо» №1052/1 від 11.09.2023 р. та п. 5.7 Положення про юридичний відділ, затвердженого Розпорядженням дирекції ТДВ «СК «Кредо» №693/2 від 19.06.2023 р., з урахуванням раніше винесених ОСОБА_1 трьох доган. (Розпорядженнями Дирекції ТДВ «СК «Кредо» №849 від 28.07.2023 р., №1023 від 01.09.2023 р., №1043 від 06.09.2023 р.).

Між тим, ОСОБА_1 , вважаючи, що винесені Дирекцією ТДВ СК «Кредо» догани від 28.07.2023 №843, від 01.09.2023 №1023 та від 06.09.2023 №1043 є неправомірними, скористалась своїм правом на їх оскарження у суді, рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2024 по справі №332/4409/23 та рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2025 по справі №332/5214/23 останні були визнані неправомірними та скасовані (Постановою Запорізького апеляційного суду від 03.04.2025 та Постановою Запорізького апеляційного суду від 09.09.2025 вказані рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя залишено без змін).

Отже, приймаючи до уваги той факт, що ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме: за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, з урахуванням ухвалених вищевказаних рішень суду, заходи дисциплінарного стягнення у вигляді доган були визнані неправомірними та скасовані ( рішення суду набрали законної сили), необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше, що є підставою для звільненні за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - перестала існувати, а отже, викладене свідчить про незаконне звільнення з роботи позивача саме за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що призвело до порушення трудових прав ОСОБА_1 .

Щодо надання оцінки безпосередньої підстави для звільнення ОСОБА_1 , а саме: п. 4 Розпорядження Дирекції ТДВ «СК «КРЕДО» №1126 від 28.09.2023, суд зазначає, що підстави для її надання у суду відсутні, оскільки у встановленому законом порядку позивач її не оскаржив. Вимоги про визнання його неправомірним позовна заява не містить.

Щодо вимоги про стягнення з ТДВ «СК «Кредо» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 235 ч. ч. 2, 8 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Суд зазначає, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію, що відповідає змісту ч. 2 ст. 235 КЗпП України, оскільки вимушеним прогулом у розумінні вказаної статті є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.

Отже, загальний період вимушеного прогулу для ОСОБА_1 складає з 29.09.2023 (наступний день після звільнення ) по 21.10.2025 (день ухвалення рішення ), що складає 538 днів.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (абзац третій пункту 2).

Верховний Суд України в постанові від 14.09.2016 у справі № 6-419цс16 сформував чинну правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу.

Так, з урахуванням норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якого пов`язана виплата, тобто до звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плата за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Крім того, положеннями р. ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Зокрема не піддягають урахуванню відпускні та лікарняні.

Також, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно з Довідкою про заробітну плату та інші доходи, видану ТДВ «СК «Кредо» 11.11.2023 №2439 заробітна плата ОСОБА_1 в липні 2023 року складала 27513,00 грн., в серпні 2023 року 30260,00 грн., що загалом складає 57773,00 грн.

В зв`язку з цим, за визначеною формулою розрахунку, в липні 2023 року позивач мала дохід 27513,00 грн. за 21 відпрацьований день, а в серпні 2023 року 30260,00 грн. за 23 відпрацьованих дні.

Даний факт представником відповідача не заперечувався, отже загальна сума доходу за 44 відпрацьовані дні в липні та серпні 2023 року складає 57773,00 грн.

Таким чином, середньоденний заробіток за 44 робочих дні складає 1313,02 грн. (57773,00 : 44 = 1313,02 ).

Оскільки вимушений прогул ОСОБА_1 складає 538 днів, з 29.09.2023 по 21.10.2025, за виключенням вихідних днів, виходячи із п`ятиденного робочого тижня, тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 706404,76 грн. (1313,02 х 538 = 706404,76), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо посилання Представника Відповідача на те, що Позивач не має права на

стягнення з Відповідача розміру вимушеного прогулу за той час, який їй був оплачений ПрАТ СК «КД ЖИТТЯ» суд зазначає, що надати правову оцінку даному факту позбавлений можливості, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що його підтверджують. Крім того, представником відповідача у судових засіданнях не заявлялось відповідного клопотання про витребування даного доказу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Положеннями статті 237-1 Кодексу Законів про працю України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, встановлено факт порушення трудових прав позивача незаконним звільненням, що на думку суду спричинило моральні переживання позивача через неправомірність дій роботодавця.

Згідно із ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Вирішуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, тому обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності та при визначенні її розміру враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи, що Відповідачем було порушено трудові права Позивача у зв`язку із його незаконним звільненням, через що, був порушений його звичайний ритм життя та певні душевні хвилювання, в тому числі пов`язані із необхідністю звертатися до судового захисту своїх порушених прав та необхідністю доведення перед судом правомірності своїх вимог, а тому суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає моральна шкода у розмірі 20000,00 грн., з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, отже позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Тому ці вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка в частині позовних вимог щодо поновлення звільнена від сплати судового збору і в цій частині позовні вимоги задоволені у повному обсязі, а тому з відповідача в дохід держави слід стягнути 968,96 гривень судового збору.

Враховуючи те, що на дату ухвалення рішення позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволені у більшому розмірі, ніж були заявлені при подачі позовної вимоги, тому з відповідача на користь позивача за цю позовну вимогу слід стягнути судовий збір у розмірі 1460,07 гривень, а в частині стягнення моральної шкоди задоволено частково, тому з відповідача в користь позивача слід стягнути 193,79 гривень сплаченого нею судового збору.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» про поновлення на роботі, стягнення заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Товаристві з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на посаді начальника юридичного відділу.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» ( ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з моменту звільнення 29.09.2023 (наступний день після звільнення) по день винесення судового рішення 21.10.2025, в розмірі 706404 ( сімсот шість тисяч чотириста чотири) гривні 76 копійок.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» ( ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_2 ) 20000 ( двадцять тисяч) гривень 00 копійок в якості відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» ( ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_2 ) 1653 ( одна тисяча шістсот п`ятдесят три ) гривні 86 копійок, понесені витрати по сплаті судового збору.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Кредо» на користь держави судовий збір у розмірі 968 ( дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та в частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 21.10.2025.

Суддя Н.В. Марченко