Справа № 645/859/25
Провадження № 2/645/1215/25

Р І Ш Е Н Н Я
13 жовтня 2025 року м. Харків
Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Сілантьєвої Е.Є.,
за участю секретаря судового засідання Нестеренко Ю.В.,
учасник справи:
представник позивача адвокат Чумак Роман Васильович, діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю СМ 000461 від 27.02.2017,
відповідач - Тимощенко Михайло Миколайович,
розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-
До Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат Чумак Р.В., в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 104 224 (сто чотири тисячі двісті двадцять чотири) гривень 25 копійок та моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, завдану внаслідок кримінального правопорушення.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.02.2025 позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків.
14.02.2025 недоліки усунуто.
Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 20.02.2025 року прийнято позов до розгляду та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначити підготовче судове засідання.
24.02.2025 року до Фрунзенського районного суду через електронний суд надійшло клопотання представника позивача Зайцева Владислава Валерійовича, про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в системі відеоконференцприйому «EasyCon» з використанням електронної адреси.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.02.2025 клопотання представника позивача Зайцева Владислава Валерійовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в системі відеоконференцприйому «EasyCon» задоволено.
11.03.2025, 14.04.2025, 13.05.2025 від представника позивача адвоката Зайцева В.В. надійшла заява про проведення підготовчого розгляду справи за їх відсутності, закрити підготовче провадження.
14.04.2025 від ОСОБА_6 матері відповідача надійшла заява, в якій повідомлялось, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем та не має можливості з`явитися до суду.
08.05.2025 з Міністерства оборони України надійшла відповідь на запит суду.
13.05.2025, 26.06.2025, 14.08.2025 від представника позивача адвоката Чумак Р.В. надійшли додаткові пояснення, в яких сторона позивача просить вирішити питання про зупинення провадження по справі та про проведення підготовчого розгляду справи за їх відсутності
Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 14.08.2025підготовче засідання у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди закрито.
16.09.2025 від відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ломакін Е.В. надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та представника відповідача. Крім того в заяві зазначено, що проти позову заперечують та просять відмовити у його задоволенні в повному обсязі, оскільки він не містить належних і допустимих доказів завдання відповідачем матеріальної чи моральної шкоди та ґрунтується виключно на суб`єктивному сприйнятті та особистих оцінках позивача.
Представник позивача Зайцев В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, що до викладеного в позовній заяві та у відповіді на відзив. Просив суд задовольнити позов, усі докази надані до матеріалів справи. Крім того зазначив, що позовні вимоги стосуються викрадених коштів 2500 доларів та 500 грн., позовних вимог, щодо прикрас немає. Фактично дані кошти перебували у готівці, підтвердженням є виписка з банківського рахунку. Ці документи подавалися із заявленим цивільним позовом в кримінальному провадженні, але інкримінувалось в кримінальному провадженні саме викрадення прикрас. Викрадення грошових коштів не інкримінувалось відповідачу, по причинам, які не відомі позивачу. Єдине, що було у позивача, чеки при зняття готівки та суми на банківському рахунку. Під час досудового розслідування надавались ці документи та при допиті потерпілої ці факти заявлялись.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що він не був присутнім у квартирі позивача на той час. Доказів його вини не були. Ніяких грошових коштів, прикрас або іншого майна у потерпілої він не крав. Тому, заперечував проти позову. Крім того зазначив, що дійсно, під час апеляційного оскарження, ним подавалася заява про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.. Погодився про закриття кримінального провадження по нереабілітуючим обставинам, тому, що він був юридично не підкований. У нього був спільник, якого взяли в тій квартирі. Також вказав, що на цей час проходить службу у Збройних Силах України, має поранення. Також вказав, що на його думку, позивач звертається з цивільним позовом саме до нього, оскільки він отримує заробітну плату, а інші, кому було пред`явлено обвинувачення не працюють.
Представник відповідача Ломакін Е.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав пояснення відповідача. Просив суд відмовити у задоволенні позову.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 15 ЦК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК Українивирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Закриття кримінального провадження, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України(у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності.
Сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа та вину цієї особи у вчиненні такого злочину.
У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17.
Також, в судовому засіданні було досліджено зміст вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 01.05.2024, з якого вбачається, що ОСОБА_2 обвинувачується в тому, що 09.09.2019 року приблизно о 13 годині ОСОБА_2 за попередньою змовою групою осіб з особою, щодо якої матеріали виділені в окреме провадження (далі - «Співучасник»), таємно, умисно, з корисливих мотивів, вчинили» закінчений замах на викрадення майна ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_4 , за таких обставин. З метою крадіжки ОСОБА_2 та «Співучасник» прослідували до під`їзду X» 4, будинку АДРЕСА_1 , Там ОСОБА_2 підсадив на козирок 4-го під`їзду «Співучасника», який, шляхом пошкодження викруткою вікна, проник до квартири АДРЕСА_3 за вказаною адресою. Після чого ОСОБА_2 спостерігав за навколишньою обстановкою з метою попередження «Співучасника» у разі виникнення небезпеки та появи сторонніх осіб. А «Співучасник» безпосереднього вчинив активні дії щодо таємного викрадення речей потерпілої ОСОБА_1 , а саме: кулону у вигляді пелюстки, із металу жовтого кольору 585 проби, вагою 1 грам, вартістю 950 гри, ланцюжка із металу білого кольору з жовтим напиленням, сережки із металу білого кольору з жовтим напиленням і: цирконієвим камінцем, каблучки із металу білого кольору з жовтим напиленням, каблучки із металу білого кольору з жовтим напиленням та перлиною, обручки із металу жовтого кольору, щодо яких вартість в обвинувальному акті не зазначена та вказано, що вони не представляють матеріальної цінності для потерпілої. Проте указані дії ОСОБА_2 та його «Співучасника» були помічені випадковими свідками, після чого ОСОБА_2 , подав сигнал і зник з місця вчинення кримінального правопорушення, а його «Співучасник», будучи попередженим ОСОБА_2 , й почувши дзвінок у двері квартири, під час відшукування інших речей, які можливо викрасти, утримуючи при собі викрадене майно, вистрибнув через вікно квартири на землю та одразу був затриманий свідком.Таким чином, ОСОБА_2 за попередньою змовою групою осіб зі своїм «Співучасником» з причин, що не залежали від їх волі, не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.
Судом встановлено, що згідно наданих доказів, ОСОБА_1 було визнано потерпілою.
Крім того, згідно вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 01 травня 2024 року у справі № 554/4618/24 (провадження № 1-кп/554/1073/2024) - ОСОБА_2 стороною обвинувачення ставиться у провину викрадення речей потерпілої ОСОБА_1 , а саме; кулону у вигляді пелюстки, виготовленого із металу жовтого кольору 585 проби, вагою 1 грам, вартістю 950 грн, ланцюжку із металу білого кольору з жовтим напиленням, сережок із металу білого кольору з жовтим напиленням і цирконієвим камінцем, каблучки із металу білого кольору з жовтим, напиленням, каблучки із металу білого кольору з жовтим напиленням та перлиною, обручки із металу жовтого кольору, які не представляють матеріальної цінності для потерпілої. Викрадення 2500 доларів США та 500 грн, як вказано в цивільному позові потерпілої, органом досудового слідства обвинуваченому ОСОБА_2 не інкримінується.
Згідно ухвали Полтавського апеляційного суду від 06.11.2024 вбачається, що не погодившись з вироком в частині часткового задоволення грошового позову, потерпілою ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу з проханням змінити вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 01 травня 2024 року у справі № 554/4618/24 в частині вирішення цивільного позову та стягнути з цивільного відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 63 200 (шістдесят три тисячі двісті) гривень та моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок. Відповідач, у свою чергу, направив заяву до Полтавського апеляційного суду, в якій, посилаючись на декриміналізацією діяння, просив перекваліфікувати вчинені ним дії з ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України, звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрити кримінальне провадження з цієї підстави, цивільний позов потерпілої залишити без розгляду.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року у справі № 554/4618/24 (провадження № 1-кп/554/1073/2024), апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_1 - адвоката Чумака Р.В., залишено без задоволення. Заяву обвинуваченого ОСОБА_2 задоволено. Вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 01 травня 2024 року щодо ОСОБА_2 було скасовано у зв`язку з перекваліфікацією його дій з ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України, та звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 , пред`явлений до ОСОБА_2 залишено без розгляду. Також, в мотивувальній частині ухвали колегія суддів роз`яснила, що ця обставина не перешкоджає ОСОБА_1 чи її представнику звернутися з відповідним цивільним позовом у порядку цивільного судочинства, так як закриття справи на нереабілітуючій підставі у зв`язку із закінченням строків давності не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати завдану його діями шкоду.
Отже, у даному випадку закриття кримінального провадження відбулось із-за закінчення строку притягнення особи до кримінальної відповідальності, тобто з нереабілітуючих підстав, а тому суд вважає, що відповідач повинен нести відповідальність за завдану шкоду позивачу.
Так, Верховний Суд у складі колегіє суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду під час розгляду справ № 345/2618/16-к (постанова від 19 листопада 2019 року) і №192/3301/16-к (постанова від 25 лютого 2021 року) висловив правові висновки наступного змісту.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до набрання вироком законної сили минуло три роки.
За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1ст. 49 КК строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1ст. 49 КК строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1ст. 49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.
Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.
Отже, суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду в загальному порядку, керуючись положеннями ст. 49 КК.
Разом з тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що ухвала Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року підтверджує ту обставину, що саме ОСОБА_2 було вчинений злочин за ознаками ч.1 ст. 162 КК України.
Згідно ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
Згідно із загальними нормами цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, встановлених нормами ЦК України.
У свою чергу, загальні підстави відшкодування майнової шкоди визначені ч. 1 та ч. 2ст. 1166 ЦК України за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Відповідно до ч. 2ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Крім того, статями128,129 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
Отже, позивач визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Він не позбавлений права на відшкодування такої шкоди у разі завершення кримінального провадження. Така позиція висловлена і у постанові Верховного Суду 03.02.2022 у справі №757/5974/19-ц.
Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 2постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Відповідно до вимогст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.
За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
На підставі статей 78-80 ЦПК України, крім належності, докази мають бути допустимим, достовірними та достатніми.
Згідно з ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу положень ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, зі змісту повідомлення про підозру від 30.10.2019 підписаного слідчим слідчого відділу Московського відділу поліції головного Управління національної поліції України в Харківській області, старшим лейтенантом поліції Скляровою А.В., вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 01 травня 2024 року у справі № 554/4618/24 (провадження № 1-кп/554/1073/2024) та Ухвали Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року у справі № 554/4618/24 (провадження № 1-кп/554/1073/2024)встановлено, що у потерпілої ОСОБА_1 було викрадено -кулону у вигляді пелюстки, виготовленого із металу жовтого кольору 585 проби, вагою 1 грам, вартістю 950 грн, ланцюжку із металу білого кольору з жовтим напиленням, сережок із металу білого кольору з жовтим напиленням і цирконієвим камінцем, каблучки із металу білого кольору з жовтим, напиленням, каблучки із металу білого кольору з жовтим напиленням та перлиною, обручки із металу жовтого кольору, які не представляють матеріальної цінності для потерпілої.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стосовно викрадення у потерпілої 2500 доларів США та 500 грн., як вказано в цивільному позові потерпілої, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів, що відповідачем ОСОБА_2 було викрадено ці кошти. Надані позивачем довідка про заробітну плату № 3 від 31.01.2020, видана ТОВ «Охорона-Легіон» та виписка з банківської карти за період з 01.05.2014 по 01.07.2014 та банківські чеки про купівлю іноземної валюти, не підтверджують факт крадіжки та окрім того, органом досудового слідства та суду обвинуваченому ОСОБА_2 не інкримінуються. В зв`язку з зазначеним, суд вважає, що вимоги про стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.
Стосовно вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке.
Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.
Оскільки підставою виникнення обов`язку відшкодувати моральну шкоду є правопорушення, то завжди є і моральні страждання з приводу порушення прав фізичної особи. Моральна шкода, як правило, супроводжує будь-яке порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу.
Крім того, практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у подібних категоріях справ визначена презумпція моральної шкоди: у разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральну шкоду).
Судом враховано, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі кримінальним правопорушенням виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Проаналізувавши встановлені обставини справи, що стосуються порушених життєвих зв`язків позивача, з урахуванням негативних емоцій, яких позивач відчував у зв`язку з викраденням його майна та проникнення до неї у житло, суд вважає доведеними обставини наявності душевних страждань та завдання йому моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.
Так, під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У відповідності до частини третьої, п`ятої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
У частині третій статті 12, частині першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Суд вважає, що такий розмір моральної шкоди є розумним та пропорційним глибині душевних страждань потерпілого.
При цьому суд враховує, що позивачем не доведено, що на відновлення отриманих ним моральних страждань необхідно стягнути моральну шкоду саме у розмірі 100000,00 грн, виходячи з обсягу душевних, емоційних та психологічних страждань, ступеню моральних переживань, яких зазнала ОСОБА_1 .
Судові витрати.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову на відповідача.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", військовослужбовці звільнені від сплати судового збору.
В зв`язку з зазначеним, питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 11-13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 141, 263 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса АДРЕСА_6 , адреса для листування: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий Московським РВ ХМУ УМВС в Харківській області 05.11.1996,

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою за позовною заявою: АДРЕСА_8 ,

Повний текст судового рішення складено 23.10.2025 року.

Головуючий суддя -