ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2333/25 Справа № 201/4527/24 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Усенка Антона Володимировича на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2024 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2023 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що 13 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із метою отримання банківських послуг.

Підписом заяви відповідачка погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку.

Зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі та надав відповідачці кошти та можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідачка свої зобов`язання за договором не виконала, грошові кошти не повернула, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 10 квітня 2024 року складає 199 162,48 грн., з яких: 160 000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 39 162,48 грн. заборгованість за нарахованими відсотками.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідачки вказану суму кредитної заборгованості.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2024 року позовні вимоги Банку задоволено в повному обсязі та стягнуто з відповідачки заборгованість за кредитним договором б/н від 13 вересня 2022 року у сумі 199 162,48 грн., з яких: 160 000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 39 162,48 грн. заборгованість за відсотками. Вирішене питання розподілу судових витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Усенко А.В. посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме, стягнути з відповідачки заборгованість за тілом кредиту в розмірі 125 306,50 грн., тоді як у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачки відсотків у розмірі 73 855,99 грн. - відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять Умов та Правил надання послуг, на які посилається позивач, як на обґрунтування позовних вимог. Крім того, апелянт вказує, що відповідачка повинна відповідати за кредитним договором в межах фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 13 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг кредиту. Кредитний договір складають заява, підписана відповідачем, Умови надання і Правила банківських послуг та Тарифи Банку.

Згідно із розрахунком заборгованості, доданого позивачем, відповідачка зобов`язання щодо повернення суми кредиту не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 10 квітня 2024 року складає 199 162,48 грн., з яких: 160 000 грн. заборгованість за тілом кредиту; 39 162,48 грн. заборгованість за відсотками.

Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з неналежного виконання відповідачкою взятих на себе кредитних зобов`язань, зокрема, щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати обумовлених договорами платежів.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Таким чином підписана сторонами у справі заява про приєднання до умов та паспорт споживчого кредиту року, в якій вони погодили істотні умови, у тому числі й розмір процентів за користування кредитом та збільшення відсоткової ставки у разі прострочення сплати кредитної заборгованості, що є договором у розумінні цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням є зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом відповідач порушував зобов`язання за даним договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Встановивши факт неналежного виконання відповідачкою взятих на себе кредитних зобов`язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором б/н від 13 вересня 2022 року у сумі 199 162,48 грн., з яких: 160 000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 39 162,48 грн. заборгованість за відсотками.

Доводи апелянта в скарзі про те, що матеріали справи не містять Умов та Правил надання послуг, на які посилається позивач, як на обґрунтування позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Твердження апелянта в скарзі про те, що відповідачка повинна відповідати за кредитним договором в межах фактично отриманої суми кредитних коштів, а тому до стягнення підлягає заборгованість за кредитним договором у розмірі 125 306,50 грн., колегія суддів також вважає безпідставними, з огляду на те, що ні відповідачкою, ні її представником не були надані належні та допустимі докази на спростовування заявлених позовних вимог вимог, зокрема таких, як контррозрахунку, виписки про рахунку, інформації про те, що відповідачка частково виконала взяті на себе зобов`язання, та сплатила частково кредит. Вказана апелянтом сума, яку він визнає як розмір кредитної заборгованості, який підлягає до стягнення, нічим не обґрунтований та не підтверджений. А тому вказані твердження апелянта є його припущеннями, які нічим не підтверджені, тоді як законне та обґрунтоване рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для задоволення позову, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Усенка Антона Володимировича залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст судового рішення складено 16 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова