23.10.2025 Єдиний унікальний номер 205/4143/25
Провадженя№ 2/205/2894/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

23.10.2025 р. м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді - Курбанової Н.М.,

за участю секретаря Вольф В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Житлово-будівельного кооперативу №353 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Житлово-будівельний кооператив №353 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Житлово-будівельний кооператив здійснює свою діяльність на підставі статуту, затвердженого загальними зборами протокол № 02/11-2016 від 02.11.2016 року є юридичною особою утвореною фізичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення свої економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 2 кв.м. Відповідач отримує житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Однак, у зв`язку із невиконанням своїх зобов`язань у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за надані послуги за період з 01.01.2019 року по 01.02.2025 року у розмірі 10838,43 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 5050,60 грн., а також, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1094,89 грн., а всього 16983,92 грн. Житлово-будівельний кооператив № 353 виконує функції з утримання прибудинкової території та житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_2 і проведення розрахунків з власниками квартир будинку за надані комунальні послуги. Відповідно до акту звірки по квартирі АДРЕСА_3 власником якої є ОСОБА_1 відповідач не повному обсязі сплачує нараховані платежі внаслідок чого станом на 01.02.2025 року утворилася заборгованість 10838,43грн. Житлово-будівельний кооператив № 353 попереджав відповідача про наявну заборгованості шляхом надіслання на його адресу листа, але відповідач до теперішнього часу не вжив жодних дій задля сплати заборгованості з утримання будинку та прибудинкової території. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (зі змінами і доповненнями) у період з 12.03.2020 року по 22.05.2020 року встановлений карантин на всій території України. Постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року №392, від 22.07.2020 року №641, від 09.12.2020 року №1236 встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 карантин продовжений на всій території України з 22.05.2020 року по 30.06.2023 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби COVID-19 від 30.03.2020 р. №540-ІХ внесено зміни до законодавчих актів, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Позивач зазначає, що строк позовної давності за період з 01.01.2019 року закінчувався 01.01.2022 року, а також те, що на всій території України запроваджено карантин до 30.06.2023 року, а під час дії карантину, строки визначені ст. 257 Цивільного кодексу України, продовжується на час дії карантину, то період заборгованості з 01.01.2019 року по 01.01.2022 року не виходить за межі позовної давності. Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Житлово - будівельного кооперативу № 353, заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2019 року по 01.02.2025 року у розмірі 10838,43 грн., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 5050,60 грн., а також, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1094,89 грн., а всього 16983,92 грн., судовий збір у розмірі 3028,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.

Представник позивача Тайгіна С.Ф., надала суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу у її відсутність та не заперечувала проти винесення судом заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_1 повідомлялася про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив.

У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідач ОСОБА_1 своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що Житлово-будівельний кооператив здійснює свою діяльність на підставі статуту, затвердженого загальними зборами протокол № 02/11-2016 від 02.11.2016 року є юридичною особою утвореною фізичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення свої економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування (а.с.18-25).

Відповідно до пункту 5.2.10. Статуту Житлово-будівельного кооперативу № 353 передбачений обов`язок члена кооперативу сплачувати своєчасно і в повному обсязі належні внески та платежі, передбачені чинним законодавством.

Відповідно до п. 5.2.14. Статуту Житлово-будівельного кооперативу № 353 член кооперативу зобов`язаний сплачувати внески на утримання, експлуатацію та капітальний ремонт будинку, який належить кооперативу та прибудинкової території.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 77, 2 кв.м.

Відповідно до акту звірки по квартирі АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_1 не повному обсязі сплачує нараховані платежі внаслідок чого станом на 01.02.2025 року утворилася заборгованість 10838,43грн.

В матеріалах справи наявні затверджені загальними зборами ЖБК №353 кошториси витрат з управління будинку та прибудинкових територій по ЖБК №353, які затверджені відповідними протоколами загальних зборів ЖБК №353, а саме: з 01.02.2019 року для 1 поверхів 2,54 грн. на 1 кв.м загальної площі, для 2-9 поверхів 3,40 на 1 кв. м загальної площі; з 01.09.2020 року для 1 поверхів 3,25 грн. на 1 кв. м загальної площі для 2-9 поверхів 3,89 на 1 кв. м загальної площі; з 01.01.2021 року для 1 поверхів 3,54 грн. на 1 кв. м загальної площі, для 2-9 поверхів 4,18 на 1 кв. м загальної площі; з 01.02.2023 року для 1 поверхів 3,80 грн. на 1 кв. м загальної площі, для 2-9 поверхів 4,54 грн. на 1 кв. м загальної площі; з 01.01.2024 року для 1 поверхів 4,35 грн. на 1 кв. м загальної площі, для 2-9 поверхів 5,31 грн. на 1 кв. м загальної площі; з 01.02.2025 року для 1 поверхів 4,6753 грн. на 1 кв. м загальної площі, для 2-9 поверхів 5,6329 грн. на 1 кв. м загальної площі (а. с. 27-33).

Житлово-будівельним кооперативом № 353 відповідачу ОСОБА_1 надіслано позивачем листа про наявну заборгованість (а.с.14).

Відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Господарська діяльність, спрямована на задоволення потреб фізичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них території є діяльністю з утримання будинків і прибудинкових територій відповідно до положень ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо) (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено розподіл житлово-комунальних послуг за порядком затвердження цін і тарифів на них.

Відповідно до частини 7 статті 18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. (Постанова Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15-ц).

В розрізі даного спору зобов`язання відповідача оплатити комунальні послуги не урегульовано окремим договором між сторонами спірних правовідносин, тому зобов`язання щодо сплати житлово-комунальних послуг урегульовано публічним договором надання таких послуг, відповідно до якого відповідач зобов`язана сплатити вартість фактично отриманих нею комунальних послуг.

Відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що станом на 01.02.2025 року у відповідача існує прострочена заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 10838,43 грн.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18.

Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється у розмірі 101 %.

Позивачем здійснено нарахування 3 % річних та збитків від інфляції. Розмір заборгованості відповідно до розрахунку, виконаного позивачем за період з 01.01.2019 року по 01.02.2025 складає 1094,89 грн. 3% річних, 5050,60 грн. збитків від інфляції.

Наданий розрахунок позивача суд приймає до уваги, оскільки останній відповідає нормам закону та відповідачем не спростований.

Суд враховує висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах N 910/16945/14 та N 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі N 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах N 905/2324/17 та N 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі N 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення суми збитків від інфляції та 3% річних від простроченої суми боргу обґрунтованими та доведеними, і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (зі змінами і доповненнями) у період з 12.03.2020 року по 22.05.2020 року встановлений карантин на всій території України. Постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року №392, від 22.07.2020 року №641, від 09.12.2020 року №1236 встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 карантин продовжений на всій території України з 22.05.2020 року по 30.06.2023 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби COVID-19 від 30.03.2020 р. №540-ІХ внесено зміни до законодавчих актів, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Суд звертає увагу, що строк позовної давності за період з 01.01.2019 року закінчується 01.01.2022 року, а також на те, що на всій території України запроваджено карантин до 30.06.2023 року, а під час дії карантину, строки визначені ст. 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на час дії карантину, то період заборгованості з 01.01.2019 року по 01.01.2022 року не виходить за межі позовної давності. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу було надано копії договору про надання правової (правничої) допомоги від 12.10.2023 року №11032505Б, акт приймання передачі наданих послуг №11032505/5 від 14.03.2025 р., платіжну інструкцію №490 від 12.03.2025 р. на суму 8000,00 грн.

Враховуючи викладене, доведеність та обґрунтованість позивачем витрат на правову допомогу, їх співмірність, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги при розгляді справи в суді, у розмірі 8000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 3028,00 грн.

Керуючись статтями 5, 10, 12, 13, 76- 81, 141, 259, 263-265, 280-283, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Житлово-будівельного кооперативу №353 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житлово-будівельного кооперативу №353 заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2019 р. по 01.02.2025 р. у розмірі 10838 (десять тисяч вісімсот тридцять вісім) грн. 43 коп., 3% річних у розмірі 1094 (одна тисяча дев`яносто чотири) грн. 89 коп., інфляційні втрати 5050 (п`ять тисяч п`ятдесят) грн. 60 коп., а всього 16983 (шістнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят три) грн. 92 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житлово-будівельного кооперативу №353 судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житлово-будівельного кооперативу №353 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 (вісім тисяч шістсот) грн. 00коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Курбанова Н. М.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

Житлово-будівельний кооператив №353, , вул. Моніторна, буд. 10, м. Дніпро, 49018,

Відповідач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ,