Справа №:755/8244/20
Провадження №: 2/755/8846/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретарів - Булгакової Є.І., Лазоришин А.В., Мовчан А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14, треті особи: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, Десята київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договору дарування та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування, -

у с т а н о в и в :

15.06.2020 року позивачі звернулись до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсними договору дарування та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування, у якому просять:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 25.05.2004 року на частину квартири АДРЕСА_1 в частині передачі права власності на частину зазначеної квартири;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 27.06.2018 року;

- визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за правом представлення після смерті ОСОБА_6 на 3/16 частини квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за правом представлення після смерті ОСОБА_6 на 3/16 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належала на праві спільної сумісної власності подружжя квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер і його спадкоємцями за законом по частині вказаної квартири були його дружина ОСОБА_6 та його син ОСОБА_5 . За заявою сина померлого - ОСОБА_5 було заведено спадкову справу №1666/03. Разом з цим, ОСОБА_5 прийнявши спадщину не оформив свої спадкові права на зазначеної квартири та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, у тому числі на частину квартири. Спадкоємцями померлого ОСОБА_5 є позивачі, як дружина та діти померлого, за заявами яких було заведено спадкову справу №28/2017. Сини померлого відмовились від прийняття спадщини після смерті свого батько на користь своєї матері позивачки ОСОБА_3 . ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , оскільки постійно проживала із ним на час відкриття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла і після її смерті відкрилась спадщина на квартири. Спадкоємцями майна ОСОБА_6 за законом є відповідачка ОСОБА_4 (донька померлої) та позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (онуки померлої, які спадкують за правом представлення оскільки їх батько помер раніше ніж його матір), за заявами яких була відкрита спадкова справа 48/2019. Після смерті свого чоловіка позивачка ОСОБА_3 13.11.2019 року звернулась до органів нотаріату із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину стосовно частини вказаної вище квартири, однак отримала відмову у видачі свідоцтва, оскільки ОСОБА_6 було видане свідоцтво після смерті її чоловіка на частину квартири, а не на 1/4. Отже, при видачі свідоцтва ОСОБА_6 після смерті її чоловіка ОСОБА_5 не було враховано частку у спадщини, яку прийняв син померлого - ОСОБА_5 . Після смерті своєї бабусі позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до органів нотаріату із заявами про видачу їм свідоцтв про право на спадщину на від частин квартири, однак отримали відмову, оскільки квартира належить іншій особі. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що квартира належить відповідачці ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 27.06.2018 року. Отже, ОСОБА_6 , без врахування частки її сина ОСОБА_5 у спадковій квартирі, отримала свідоцтво про право на спадщину на частину квартири і подарувала всю квартиру своїй доньці - відповідачці ОСОБА_4 , хоча реальна частка ОСОБА_6 у квартирі становила . Оскаржуваним свідоцтвом про право на спадщину за законом ОСОБА_6 незаконно передано частину квартири, замість , що відбулось через штучне заведення двох спадкових справ після смерті ОСОБА_5 , що призвело до неврахування частки сина померлого - ОСОБА_5 , спадкоємицею якого є позивачка ОСОБА_3 . Також позивачі вважають, що на момент укладення договору дарування від 27.06.2018 року ОСОБА_6 (менш ніж за два місяці до смерті) не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки протягом тривалого часу проходила лікування від онкологічного захворювання, приймала медичні препарати, які здійснювали серйозний вплив на її психічний стан. ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 , однак власних спадкових прав не оформив і його спадкоємицею є його дружина - позивачка ОСОБА_3 , оскільки сини померлого (інші позивачі у справі), відмовились від спадщини батька на користь матері. Після смерті ОСОБА_5 було заведено дві спадкові справи №1666/03 та №665/04, і у справі №665/04 (яка була заведена за заявою ОСОБА_6 ) невірно було вказано дату народження спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_4 , замість вірної - ІНФОРМАЦІЯ_5 . У зв`язку із вказаною помилкою було штучно заведено дві спадкові справи, що позбавило ОСОБА_5 права на частину квартири та як наслідок позбавило такого права і позивачку ОСОБА_3 . ОСОБА_6 та ОСОБА_5 мали право на отримання у власність по частині квартири після смерті ОСОБА_5 , тобто ОСОБА_6 не мала права оформити спадкові права на частину квартири. Стосовно здійснення ОСОБА_6 дарування квартири своїй доньці - відповідачці ОСОБА_4 сторона позивачів стверджує, що ОСОБА_6 було діагностовано онкологічне захворювання, яке в подальшому стало причиною її смерті, протягом останнього року життя вона хворіла та проходила лікування. Крім того, факт неможливості ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладання договору дарування підтверджується і датою посвідчення спірного договору, який був укладений менш ніж за два місяці до її смерті, що враховуючи характер лікування спадкодавиці, свідчить про вкрай незадовільний стан її фізичного та психічного здоров`я. ОСОБА_6 перебувала під впливом медичних препаратів, що впливало на її здатність усвідомлювати свої вчинки та її волевиявлення не було вільним. Враховуючи тяжку хворобу, ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, ОСОБА_6 незаконно розпорядилась частиною квартири, яка їй не належала і на яку їй незаконно було видане свідоцтво про право на спадщину за законом. Приватний нотаріус ОСОБА_14. незаконно посвідчив договір дарування, адже повинен був вжити заходів для перевірки усвідомлення ОСОБА_6 значення своїх дій та можливості керувати ними. Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями після смерті своєї бабусі ОСОБА_6 за правом представлення, оскільки їх батько ОСОБА_5 помер раніше своєї матері ОСОБА_6 і поскільки останній за законом належало частини квартири, зазначені позивачі є спадкоємцями вказаного майна в рівних частинах. Разом з цим онукам померлої ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину через належність квартири відповідачці ОСОБА_4 на підставі спірного договору дарування.

Ухвалою суду від 19.06.2020 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду від 22.07.2020 року відкрите провадження у справі і призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 05.10.2020 року задоволене клопотання представника позивачів про витребування доказів.

Ухвалою суду від 15.03.2021 року задоволене клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про витребування доказів.

Ухвалою суду від 01.07.2021 року задоволене клопотання представника позивачів про виклик свідків та частково задоволене клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про виклик свідків.

Ухвалою суду від 18.10.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 31.01.2023 року задоволене клопотання представника позивачів, призначено у справі проведення посмертної судово-психіатричної експертизи та зупинене провадження у справі до отримання висновку експертизи.

Ухвалою суду від 30.05.2023 року відновлене провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.06.2023 року цивільну справу надіслано до експертної установи для виконання хвали суду від 31.01.2023 року про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Згідно розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду м. Києва від 05.09.2023 року №500 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2023 року справу передано в провадження судді Марфіної Н.В.

04.10.2023 року до суду надійшли матеріали цивільної справи з експертної установи без виконання ухвали про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи у зв`язку з неоплатою експертизи.

Згідно ч. 12 ст. 33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 04.10.2023 року відновлене провадження у справі, призначено справу до розгляду в судовому засіданні і відповідно суд розпочав повторний розгляд справи по суті.

При повторному розгляді справи по суті сторона позивача відмовилась від проведення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи через її велику вартість.

Ухвалою суду від 15.04.2024 року задоволене клопотання представника позивачів про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 06.06.2025 року задоволене клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.

Як убачається з матеріалів справи, 24.02.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачки ОСОБА_4 зі змісту якого вбачається, що відповідачка не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову. Представник вказує, що 09.12.2003 року ОСОБА_5 подав заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_7 та зазначив у ній, що також спадкоємцем є дружина померлого ОСОБА_6 . Разом з цим, за спільною домовленістю між ОСОБА_6 та її дітьми: ОСОБА_5 і відповідачкою ОСОБА_4 , 25.05.2004 року ОСОБА_6 подала заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 . ОСОБА_5 весь час підтримував стосунки зі своєю мамою і знав та не заперечував проти оформлення квартири на неї, тому ОСОБА_6 було отримане свідоцтво про право на спадщину щодо частини квартири. Саме через це ОСОБА_5 не здійснював реєстрації права власності на спадкове майно і не оскаржував виданого його матері свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку з тяжким фінансовим станом позивачів та на прохання ОСОБА_6 , відповідачка ОСОБА_4 оплатила лікування свого брата ОСОБА_5 у липі 2016 року та в подальшому взяла не себе всі витрати по його похованню. Після смерті свого сина ОСОБА_6 спадщину не приймала через наявність домовленостей із померлим сином про те, що спадщина після смерті ОСОБА_5 оформлюється на дружину померлого. Протягом останніх років життя ОСОБА_6 потребувала постійного догляду, який надавала їй відповідачка ОСОБА_4 , а також сплачувала житлово-комунальні послуги. Після смерті ОСОБА_6 , відповідачка ОСОБА_4 оплатила всі витрати на її поховання. ОСОБА_5 , який помер у 2016 році та який мав право на оспорення за спадкодавцем ОСОБА_5 , своєю поведінкою підтвердив, що не буде реалізовувати право на оспорення свідоцтва, адже протягом 12 років не оспорював свідоцтво, яке було видано його матері у 2004 році. Таке його рішення також підтверджується показами свідків. Саме у зв`язку із домовленостями з матір`ю ОСОБА_5 не здійснював реєстрацію права власності на квартиру. У зв`язку зі смертю ОСОБА_8 право на оскарження свідоцтва припинилось. Право на оскарження свідоцтва позивачі не успадкували. Також позивачі не довели, що станом на час укладення договору дарування ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. В цій частині вимоги позивачів ґрунтуються на припущеннях. Здатність ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними підтверджується показами свідків, крім того ОСОБА_6 не перебувала на обліку в КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №2». Законодавством не визначено граничного віку фізичної особи для укладання правочинів. При посвідченні договору дарування приватний нотаріус діяв неупереджено і зміст договору не суперечить вимогам закону. Презумпції правомірності договору не спростовано. Квартира не увійшла до спадкової маси ОСОБА_6 і не може бути успадкована за правом представлення, оскільки належить відповідачці ОСОБА_4

20.05.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивачів вказує, що за заявою ОСОБА_6 про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її чоловіка було невірно вказано дату його народження, і взагалі не вказано повну дату народження. На відміну від заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у своїй заяві про прийняття спадщини після смерті батька правдиво зазначив, що також спадкоємцем є дружина померлого - ОСОБА_6 . ОСОБА_5 вчасно подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька і не було та немає підстав для позбавлення його права на спадщину. ОСОБА_6 у своїй заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину було недостовірно вказано дату народження спадкодавця, а нотаріус не перевірив наявність іншої спадкової справи, тому було зареєстровано дві спадкові справи після смерті ОСОБА_5 , що призвело до позбавлення права позивачки ОСОБА_3 на майно, як спадкоємиці свого чоловіка ОСОБА_5 . При видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6 не було враховано частку у спадщині належну ОСОБА_5 , а тому видане свідоцтво має бути визнане недійсним в 1/4 частині квартири. Не відповідають дійсності посилання відповідача ОСОБА_4 на те, що вона оплатила лікування та поховання свого брата. Похованням ОСОБА_5 займався його син - ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_3 (позивачка у справі). Жодних домовленостей між ОСОБА_5 та його матір`ю ОСОБА_6 стосовно квартири не було, що підтверджується поданням ОСОБА_5 заяви про прийняття спадщини після смерті його батька та зазначенням ОСОБА_6 невірної дати народження її чоловіка з метою заведення двох спадкових справ. Діагноз ОСОБА_6 , її перебування під впливом медичних препаратів, вплинуло на її здатність усвідомлювати свої вчинки та її волевиявлення не було вільним. У зв`язку з тяжкою хворобою ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладання спірного договору дарування. Крім того, ОСОБА_6 незаконно розпорядилась частиною квартири, оскільки неправомірно набула право на зазначену частку майна, яка їй не належала в порядку спадкування, проте на яку незаконно було видане свідоцтво про право на спадщину.

22.06.2021 року до суду надійшли заперечення представника відповідача ОСОБА_4 у яких представник зазначає, що надані разом із відповіддю докази неналежно оформлені, не мають відношення до справи, не дозволяють ідентифікувати особу, яка здійснювала оплати, а тому стороною позивачів не спростовані посилання відповідачки на те, що вона оплати лікування свого брата та його поховання. Не доведено, що позивачка ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком займались похованням ОСОБА_5 . Описка здійснена у заяві ОСОБА_6 про видачу свідоцтва про право на спадщину щодо дати народження її чоловіка та відсутності інших спадкоємців, не тягне за собою жодних наслідків. Перевірка наявності або відсутності спадкової справи за даними Єдиного реєстру здійснюється за ПІБ та датою смерті спадкодавця, а не за датою його народження. Наведені описки не є підставою для визнання свідоцтва недійсним. ОСОБА_5 не заперечував проти оформлення квартири на свою маму, протягом 12 років не оспорював свідоцтва про право на спадщину, а позивачі не володіють правом на оспорення такого свідоцтва. Оскільки ОСОБА_5 не здійснив обов`язкової державної реєстрації своєї частки у кватирі, він мав тільки майнові права, які припинились у момент видачі його матері свідоцтва про право на спадщину, яке він не оскаржував. Відповідачка ОСОБА_4 з 01.01.2017 по 25.08.2018 року проживала разом зі своєю матір`ю ОСОБА_6 , здійснювала за нею догляд, за рекомендацією лікаря давала матері препарат морфін за необхідності (в більшості випадків за особистим проханням ОСОБА_6 ), а надлишки препарату знищувались, що підтверджується відповідними актами. Нерідко саме біль може деформувати психіку, а обезболюючий ефект морфіну навпаки дозволяє купірувати біль при його виникненні або посиленні, тому не відповідають дійсності твердження про те, що ОСОБА_6 перебуваючи під впливом препаратів не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

07.11.2024 року до суду надійшла заява сторони відповідача ОСОБА_4 про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

13.10.2025 року до суду надійшли письмові додаткові пояснення представника позивачів, у яких представник вказує, що не відповідає дійсності наявність будь-яких домовленостей між братом і сестрою про те, що спірна квартира передавалась ОСОБА_4 , а гараж та транспортний засіб - ОСОБА_5 . Такі обставини сторона відповідача підтверджує показами свідка ОСОБА_9 , який є чоловіком відповідачки та зацікавленою особою, а також фотографіями сімейних зустрічей. Не зважаючи на пояснення чоловіка відповідачки ОСОБА_9 , відповідачкою належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставини домовленості між сторонами не надано. На дату видачі свідоцтва ОСОБА_6 25.05.2004 року, спадщину на спірну квартиру прийняло два спадкоємця: вона та її син - ОСОБА_5 , але враховуючи те, що в заяві ОСОБА_6 від 25.05.2004 окрім неправильно зазначеної дати народження спадкодавця зазначено, що інших спадкоємців немає, свідоцтво про право на спадщину було видано тільки їй. Враховуючи те, що при видачі ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом не було враховано спадкове право ОСОБА_5 на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , таке свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частини спірної квартири видане, Долговою З.М. державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 25 травня 2004 року і зареєстровано в реєстрі за №2н-1321 в частині передачі права власності на 1/4 частину квартири є недійсним. Також, враховуючи те, що у п. 3 договору дарування від 27.06.2018 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , який позивачі просять визнати недійсним, зазначено підставу права власності дарувальника ОСОБА_6 , тому саме вищевказане свідоцтво про право на спадщину від 25.05.2004 року, зареєстроване в реєстрі за №2н-1321, підлягає визнанню недійсним. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Право на спадкове майно виникає з часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на неї. Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. В матеріалах справи наявний оригінал медичної картки ОСОБА_6 та в даній медичній картці наявна заява ОСОБА_4 від 10.05.2018 року до Директора КНП ЦПМСД № 1 про отримання наркотичних засобів, психотропних речовин та/або прекурсорів і виконання призначення лікаря, а саме отримання таблеток морфіна і виконання призначень лікаря для хворого ОСОБА_6 . Отже, з 10.05.2018 року ОСОБА_6 приймала психотропні речовини, а саме морфін, що впливав на здатність розуміння її дій. Також, в матеріалах справи наявні рецепти, що також підтверджують прийняття ОСОБА_6 таблеток морфіна. Позивачі вважають, що діагноз ОСОБА_6 , дата укладення договору дарування квартири - 27.06.2018 року, перебування під впливом медичних препаратів, здійснило вплив на здатність ОСОБА_6 усвідомлювати свої вчинки та її волевиявлення не було вільним. Враховуючи її тяжку хворобу вона просто не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними під час укладення договору дарування, який позивачі просять суд визнати недійсним. Також представник заперечує проти заяви сторони відповідача щодо застосування наслідків спливу строку позовної даності та вважає, що такі строки станом на час звернення до суду не сплинули виходячи з дати коли позивачам стало відомо про порушеннях їхніх прав.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 суду показала, що родину ОСОБА_12 знає давно. Позивачів свідок особисто не знає. Матір свідка та матір відповідачки хворіли одночасно, тож свідок та відповідачка спілкувались між собою з приводу догляду за хворими. Відповідачка прикладала всі зусилля аби її матір добре жила. Сама свідок спілкувалась із мамою відповідачки телефоном. Відповідачка робила для своєї мати все необхідне, у відповідачки гарна родина, дуже гарні взаємини. У відповідачки та її мами були найкращі відносини. Відповідачка також дуже переживала за свого брата, відвідувала його у лікарні, морально та матеріально підтримувала. Суперечок між братом, сестрою та їх матір`ю свідок ніколи не чула, у них були добрі відносини. Матір відповідачки казала, що квартира має залишитись її доньці, оскільки вона в тяжку хвилину її доглядає. Особисто свідок з ОСОБА_5 знайомою не була.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_13 суду показала, що сторони спору їй відомі, з відповідачкою ОСОБА_4 вона колись дружила, а позивачка ОСОБА_3 її сестра. Якийсь час позивачка ОСОБА_3 жила у своєї свекрухи ОСОБА_6 , а потім стали жити разом зі свідком та батьками. Чоловік позивачки дуже хворів і вона його доглядала та у всьому допомагала. ОСОБА_5 довіряв своїй матері, бо вона обіцяла, що квартира буде на двох і про це вона сама казала на своєму дні народження. ОСОБА_4 своєму брату не допомагала коли той хворів. ОСОБА_6 завжди казала, що квартира буде на двох, а коли захворіла на онкологію вже не усвідомлювала своїх дій і не могла вчиняти правочини. ОСОБА_4 до своєї мами приїздила, але цілими днями в квартирі вона не була, в квартирі у зв`язку із онкологічним захворюванням ОСОБА_6 стояв постійний сморід. ОСОБА_5 казав своєму сину аби той після його смерті подав заяву про прийняття спадщини, але ОСОБА_5 не хотів цього робити, оскільки довіряв своїй матері і відповідно подав таку заяву вже в останній момент.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка відповідач ПН КМНО ОСОБА_14 суду показав, що відповідачка ОСОБА_4 неодноразово користувалась його послугами нотаріуса, тож останню він знає. Позивачі свідку не знайомі. Свідок вказує, що не погоджується із тим, що під час укладання договору дарування ОСОБА_6 була в стані недієздатності. Свідок зазначає, що пам`ятає як посвідчував спірний договір, вів бесіду з дарувальницею і жодних відхилень у її психіці не виявив, саме тому посвідчив спірний договір дарування. Свідок задавав дарувальниці питання і загальні, і по її біографії, з`ясував її волевиявлення, жодних сумнівів у дієздатності ОСОБА_6 у свідка не було, дарувальниця чітко відповідала на питання, навіть жартувала. ОСОБА_6 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а по віку дарувальника закон жодних обмежень не містить. Безпідставна відмова у вчинені нотаріальних дій заборонена законом. Свідку було відомо про те, що ОСОБА_6 хворіє на онкологічне захворювання, вона сама про це сказала і при цьому казала що все розуміє. ОСОБА_6 в основному лежала, але під час посвідчення договору сиділа. В квартирі запах ліків був, але це не означає, що дарувальниця не усвідомлювала значення своїх дій. Свідок запитував у дарувальниці її ПІБ, дату та місце народження, питав як себе почуває, чому хоче подарувати, її відповіді були адекватні. ОСОБА_6 лежала у ліжку, видно було що вона хвора і свідка про це попереджали. При посвідчені договору була також обдарована та помічниця нотаріуса. Свідку було надано всі необхідні правовстановлюючі документи, він їх перевірив і вчинив відповідну нотаріальну дію.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 суду показав, що він є чоловіком відповідачки ОСОБА_4 і позивачів добре знає, оскільки ОСОБА_5 був рідним братом його дружини. Виниклий спір є несподіваним для свідка, адже сторони дружили сорок років. ОСОБА_5 був щирою та доброю людиною, а тепер його родичі обливають брудом дружину свідка і він не може на це спокійно дивитись. У сестри, брата та їх матері були добрі відносини. Свідок та його дружина доглядали ОСОБА_6 . Свідок часто спілкувався з ОСОБА_5 стосовно спадкового майна батьків і свідок з дружиною казали йому, що їм нічого не треба. Автомобіль мав залишитись брату дружини свідка. 01.02.2005 року свідок приїхав з дружиною на день народження ОСОБА_6 , на святі ОСОБА_5 випив і попросив вийти з ним покурити, став казати, що спадщину прийняв лише для оформлення спадкового автомобіля. Одного разу коли всі разом були на дачі, свідок розмовляв з ОСОБА_5 і сказав йому, що не є спадкоємцем, а тому нехай вирішує ці питання зі своєю сестрою. Коли ОСОБА_6 захворіла, її донька її доглядала. Загалом завжди гарна родина була, а потім вийшов такий спір. ОСОБА_5 казав, що подавав заяву про прийняття спадщини лише для оформлення автомобіля. ОСОБА_5 ніколи не був проти того, що квартиру оформили на його маму. Свідок бачив спадковий автомобіль, це були Жигулі п`ятої моделі, але ОСОБА_5 ніколи за кермом не бачив, автомобілем керували його сини. ОСОБА_6 у ясному розумі була до самої смерті. ОСОБА_4 робила матері перев`язки, оскільки була онкологія грудей, також давала їй ліки (морфін). ОСОБА_4 давала трохи менше ліків, аби її мати не спала постійно, а продовжувала жити.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка позивач ОСОБА_2 суду показів, що інші позивачі його мати та брат, а відповідачка ОСОБА_4 сестра його померлого батька. Свідок зазначає, що коли його батько помер, то були подані заяви про прийняття спадщини, а в подальшому дізнались, що батько має ще право на частину квартири померлого діда. В даті народження діда була помилка, тому вийшла плутанина, стали цим питанням займатись і з`ясували, що бабуся ОСОБА_6 подарувала квартиру своїй доньці. Свідку не було відомо про те, що його батько не отримав свідоцтва про право на спадщину після смерті діда ОСОБА_5 . За твердженням свідка, не було ніякої домовленості про те, що усю спадщину після смерті діда прийме ОСОБА_6 і подарує квартиру своїй доньці. У 2018 році стан ОСОБА_6 був тяжкий, вона приймала знеболюючі, а мати та тітка свідка її доглядали. Свідок знав, що вже у 2018 році ОСОБА_6 приймала морфін. Востаннє свідок бачив свою бабусю на день її народження у 2018 або 2017 році, тоді бабуся ще розмовляла зі своїми родичами. Протягом 2016-2018 р.р. свідок відвідував свою бабусю і вона не казала, що має намір подарувати квартиру своїй доньці, навпаки казала, що квартира буде пополам. На своєму дні народженні у 2016 році бабуся казала, що квартира буде її дітям пополам. Свідку не було відомо про те, що його бабуся оформила всю спадщину діда на себе, а не на частини квартири. Дід свідка помер у 2003 році і свідок нічого не знав про те, яка в нього була спадщина та хто її приймав. Належний діду автомобіль він подарував старшому брату свідка. Коли у 2016 році помер батько свідка, всі позивачі подали заяви про прийняття спадщини, а потім брати відмовились на користь своєї матері. Лише у нотаріуса при поданні заяв про прийняття спадщини після смерті бабусі позивачі дізнались, що квартира вже подарована. З січня 2018 року свідок у своєї бабусі вже не бував, про її стан знав від своєї мами та тітки. Також свідку відомо, що бабуся видавала довіреність на його брата щодо продажу гаражу, однак до її смерті він його не продав. На цей гараж свідок не претендував, оскільки його брат більше дружив з дідом. Чому ОСОБА_6 не спадкувала після смерті батька свідка, останньому не відомо.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка позивачка ОСОБА_3 суду показала, що інші позивачі є її синами, а відповідачка ОСОБА_4 сестра померлого чоловіка свідка. Свідок зазначає, що коли помер її чоловік, вона та сини звернулись до нотаріуса для оформлення спадщини і в подальшому дізнались, що померлий ще мав право на частину квартири його покійного батька. З`ясувалось, що ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_4 змінили дату народження покійного ОСОБА_5 і було відкрито другу спадкову справу по смерті діда, по якій ОСОБА_6 отримала всю спадщину. Свідок вказує, що стосунки в родині були теплі, були гарні відносини і з ОСОБА_6 і з померлим дідом, останнього свідок разом зі своїми дітьми відвозила до лікарні та ховали його. Всі свята святкували разом. На своєму дні народження ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 казала, що квартира буде на двох її дітей. Потім ОСОБА_6 стала хворіти і відповідачка ОСОБА_4 забрала у родини свідка ключи від квартири, тому провідати ОСОБА_6 можна було лише за погодженням з нею. Свідок мала намір систематично доглядати ОСОБА_6 , а відповідачка у цьому відмовила. Якось ключи від квартири дала сусідка і свідок побачила, що ОСОБА_6 вже повністю лежача, тільки пила, в неї був поганий стан здоров`я, в квартирі був сморід. Це було десь 27-28 травня 2018 року. Свідок зазначає, що коли в січні 2018 року ОСОБА_6 давала сину свідка довіреність стосовно гаража, вона вже не досить чітко орієнтувалась. Нотаріус сказала, що довіреність треба підписувати тільки сидячи, тож ОСОБА_6 підняли і вона підписала довіреність. Свідок стверджує, що домовленостей про те, що відповідачка отримає квартиру, а родина її брата гараж не було. Спадковий автомобіль взагалі-то був куплений за гроші родини свідка, а на теперішній час він вже весь згнив. ОСОБА_6 померла в серпні, тож довіреність стала недійсною і син свідка вже не зміг продати гараж. Сини свідка подали заяви про прийняття спадщини після смерті їх бабусі ОСОБА_6 , і не було видно щоб відповідачка подавала таку заяву. Після цього дізнались, що ОСОБА_6 подарувала квартиру відповідачці. При цьому, ОСОБА_6 на час посвідчення договору приймала морфій і мала 4 стадію онкології. В квартирі ОСОБА_6 було знайдено документи на квартиру, але договору дарування там не було. Свідок вважає незаконним те, що ОСОБА_6 подарувала у тому числі частину квартири, яка їй не належить. Чоловік свідка не відмовлявся від спадщини свого батька, а сини свідка відмовились від спадщини свого батька на користь свідка. ОСОБА_6 завжди казала, що квартира на двох буде. Особисто свідок із ОСОБА_6 про її квартиру не розмовляла. В травні 2018 року ОСОБА_6 вже туго розуміла щось, не впізнавала близьких, не могла дивитись та щось прочитати, тільки лежала. Свідок вказує, що не є спеціалістом, але не думає що бабуся у цей час могла усвідомлювати значення своїх дій, адже вона чотири рази на день приймала морфін, мала 4 стадію онкології. При цьому відповідачка безпідставно зменшувала дози морфіну. Свідок також давала ОСОБА_6 ліки, мила її, перев`язувала. Коли на сина свідка оформлювалась довіреність свідок була при цьому присутня, але не в кімнаті де відбувалось посвідчення. З січні 2018 року до часу смерті ОСОБА_6 свідок бувала у неї кілька разів і лише за погодженням з відповідачкою. 27.06.2018 року свідок у ОСОБА_6 не була. Свідок вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її свекор, який мав у власності квартиру та гараж, а 23.07.2016 року вмер чоловік свідка. На той час свідок квартирою не цікавилась. Ні чоловік свідка, ні сама свідок тоді за квартиру не питали. Комунальні послуги за квартиру сплачувала ОСОБА_6 , а коли вона померла то платила відповідачка, а свідок сплачувала за гараж. До смерті ОСОБА_6 відносини у родині були добрі.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_15 суду показав, що знає позивачів, оскільки знав ОСОБА_5 . Останній був заступником голови кооперативу, у якому свідок здійснював підприємницьку діяльність з 2008 по 2017 рік. Так свідок познайомився з ОСОБА_5 і відповідно знав його дружину та синів. Свідку відомо, що існує спір який виник після смерті ОСОБА_6 . Свідок вказує, що коли він працював в кооперативі, то часто спілкувався з ОСОБА_5 , останній часто їздив зі свідком на ринок запасних частин, оскільки там недалеко жила його мама і він її провідував. ОСОБА_5 часто дзвоним своїй мамі, переживав за неї та за стан її здоров`я, і мати теж переживала за свого сина. ОСОБА_5 був гарною людиною і свідок ніколи не чув ніяких спорів по майну. Відповідачку свідок побачив вперше в лікарні, а потім на похороні ОСОБА_5 . Від самого ОСОБА_5 свідок ніколи нічого не чув про квартиру. Відносини між братом та сестрою були нормальні. Більш активно свідок почав спілкуватись з ОСОБА_5 з 2010 року і при ньому ОСОБА_5 ні з ким про квартиру не говорив і нічого з цього приводу не казав самому свідку.

Позивачка ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви та пояснила суду, що має намір повернути те, що належало її чоловікові, а також частина квартири має належати дітям позивачки. Ніяких усних домовленостей по спадковому майну не було. Автомобіль дід віддав своєму онукові і він був перероблений на спортивний для гонок. Діти позивачки подали заяви про прийняття спадщини і нічого не було відомо про те, що квартира попередньо була подарована відповідачці. Лише через 3-4 місяці після подання заяв про прийняття спадщини стало відомо про дарування квартири. Позивачка зазначає, що саме вона доглядала власного чоловіка. Також вказує, що ОСОБА_6 тяжко хворіла, мала 4 стадію онкології. Сини позивачки відмовились від спадщини свого батька на користь позивачки. Автомобіль вже був у користуванні сина позивачки по довіреності і не правда те, що ОСОБА_5 подав заяву про прийняття спадщини після свого батька лише для оформлення автомобіля.

Представник позивачів в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви та пояснила суду, що ОСОБА_6 та її чоловіку ОСОБА_5 належала спірна квартира. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер і відкрилась спадщина на частину квартири, відповідно ОСОБА_6 та її син мали отримати по частині спадкового майна. Чоловік позивачки не отримав свідоцтво про право на спадщину і помер, відтак його дружина має право на частину квартири, адже сини позивачки відмовились від спадщини свого батька на користь матері. Потім померла ОСОБА_6 і законно їй належало 3/4 частини квартири. Спадкоємцями цього майна за законом є донька померлої та онуки померлої. Позивачка ОСОБА_3 після звернення до 15 нотаріальної контори щодо оформлення спадщини на частину квартири, дізналась у 10 нотаріальній конторі було посвідчено договір дарування квартири, тобто частка чоловіка позивачки врахована не була. Онуки ОСОБА_6 звернулись до 10 нотаріальної контори для спадкування майна бабусі, однак виявилось, що квартира належить відповідачці на підставі договору дарування. Так позивачі дізнались, що ОСОБА_6 подарувала квартиру своїй доньці без врахування частки батька позивачів. Свідоцтво про право на спадщину стосовно частини квартири було видане ОСОБА_6 незаконно. Було штучно заведено дві спадкові справи після смерті ОСОБА_5 . Представник вказує, що ОСОБА_6 на час дарування квартири не могла усвідомлювати значення своїх дій, адже хворіла на онкологію 4 стадії, приймала ліки і здійснила дарування за 2 місяці до власної смерті. Показами свідків підтверджено стан здоров`я дарувальниці. У заяві ОСОБА_6 про видачу свідоцтва про право на спадщину було невірно вказано дату народження її чоловіка, що призвело до заведення двох спадкових справ. ОСОБА_6 не мала права на отримання у спадок частини квартири, адже син померлого також подав заяву про прийняття спадщини і не відмовлявся від неї, тому видане ОСОБА_6 свідоцтво має бути визнане недійсним в частині. Договір дарування є недійсним, оскільки ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ним, адже вона перебувала у тяжкому стані, під впливом медичних препаратів і все це відбувалось за 2 місяці до її смерті. За правом представлення онуки ОСОБА_6 мають право на спадкування після смерті їх бабусі. Не відповідає дійсності наявність будь-яких домовленостей між ОСОБА_4 та її братом щодо спадкового майна, лише покази зацікавлених свідків та фото нічого не підтверджують. ОСОБА_5 не знав, що його мати оформила всю спадщину на себе. Сторона позивачів просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину для можливості визнання недійсним і договору дарування. У договорі дарування фігурує саме те свідоцтво про право на спадщину, яке позивачі просять визнати недійсним. ОСОБА_5 прийняв спадщину після свого батька і ніякі строки позовної не завершились, з часу смерті батька його сину належить частина квартири. Є медична картка ОСОБА_6 із якої вбачається, що відповідачка отримувала наркотичні засоби для своєї матері і відповідно остання їх приймала, тож під час укладення договору дарування вона була під впливом морфіну, тяжко хворіла, тому не могла у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій. Позивачам нічого не було відомо про те, що їх бабуся оформила на себе частину квартири, яка належала ОСОБА_5 , а потім розпорядилась цим майном. Звісно ОСОБА_5 знав про те, що його мати також є спадкоємицею, але не знав, що вона оформила на себе усю спадщину.

В судовому засіданні, у якому відповідач ПН КМНО ОСОБА_14. був присутнім особисто, останній зазначив, що не визнає позовних вимог, вперше є відповідачем у справі і це дивна ситуація. Позовні вимоги не розуміє, вважає їх невірними і не правдоподібними. Нотаріус може бути у справі лише третьою особою, а не відповідачем. Відповідач зазначає, що йому були надані всі необхідні документи, тому він і посвідчив договір дарування. Як відбувалось спадкування і як заводились спадкові справі відповідачу не відомо і це не його питання.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивачі не довели власних посилань про не усвідомлення ОСОБА_6 своїх дій під час посвідчення договору дарування 27.06.2018 року. Презумпцію психічного здоров`я не спростовано. Жоден свідок у день укладення договору дарування ОСОБА_6 не бачив і присутнім при посвідченні договору не був, а нотаріус повідомив, що діяв в межах закону. Отже, договір дарування дійсний, тому онуки ОСОБА_6 не мають право на спадкування після смерті бабусі, адже своїм майном вона розпорядилась за життя. Так сталось, що після смерті ОСОБА_5 було заведено дві спадкові справи. Син останнього також дійсно прийняв спадщину, але спадщина оформлена лише на ОСОБА_6 . Разом з цим, сам ОСОБА_5 відвозив свою матір до нотаріуса для оформлення на неї спадкового майна. ОСОБА_5 за життя казав, про те, що йому відомо про оформлення спадщини на його матір і він не проти цього. Між спадкоємцями була домовленість про поділ спадщини, зокрема спадковий автомобіль був у користуванні чоловіка позивачки ОСОБА_3 та їх сина. ОСОБА_5 12 років не оскаржував свідоцтво про право на спадщину, отже строк позовної давності завершився. ОСОБА_6 та її син постійно спілкувались, тобто останній знав, що мати оформила спадщину на своє ім`я. Під час оформлення договору дарування ОСОБА_6 діяла за власним волевиявленням, її дієздатність була перевірена, будь-яких належних доказів недієздатності немає, а позивачі відмовились від проведення психіатричної експертизи. Те що ОСОБА_6 приймала медичні препарати не означає, що вона не усвідомлювала значення своїх дій. Крім того, в повному об`ємі ОСОБА_6 ліки не приймала. Також представник вказує, що не можна визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину. Показами свідків підтверджено обізнаність ОСОБА_5 про те, що його мати оформила всю спадщину на себе і що він проти цього не заперечував, а заяву про прийняття спадщини після смерті батька подав лише для оформлення спадкового автомобіля. ОСОБА_5 про всі обставини знав і не заперечував проти цього, тому строк позовної давності завершився.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

За змістом п.п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (Т. 1, а.с. 14).

Станом на час смерті ОСОБА_5 Цивільний кодекс Української РСР передбачав наступні положення щодо здійснення спадкування.

Згідно ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

За змістом ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями . Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини . Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

За життя померлий ОСОБА_5 був одружений з ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження (Т. 1, а.с. 15).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.11.1998 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 у рівних долях (Т. 2, а.с. 13).

Відповідно до свідоцтва про народження, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (Т. 1, а.с. 19).

У липні 1983 року ОСОБА_5 одружився з ОСОБА_3 і дружина змінила своє прізвище на « ОСОБА_3 » (Т. 1, а.с. 20).

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (Т. 1, а.с. 21-22).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (Т. 1, а.с. 23).

13.01.2017 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка (Т. 1, з.б.а.с. 215).

20.01.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявами про відмову від прийняття спадщини після смерті їх батька ОСОБА_5 на користь їхньої матері ОСОБА_3 (Т. 1, а.с. 216).

Убачається, що 14.06.2018 року позивачці ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 щодо гаражного боксу № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), частини квартири АДРЕСА_4 та автомобіля Фольцваген, 1992 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 (251-252).

Із матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_5 вбачається, що 13.01.2017 року державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори з вимогою надати копію спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (Т. 1, з.б.а.с. 233) і у відповідь нотаріусом було отримано копію спадкової справи №1666/2003 (Т. 1, а.с. 257-259).

Згідно спадкової справи №1666/2003, ОСОБА_5 09.12.2003 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5 . Свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_5 не отримував (Т. 1, а.с. 257-58).

21.06.2019 року державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори звернувся до Київського державного нотаріального архіву з вимогою надати копію спадкової справи №665/04 щодо майна померлого ОСОБА_5 , яка була заведена 25.05.2004 року Десятою київською державною нотаріальною конторою (Т. 1, а.с. 256) і у відповідь нотаріусом було отримано копію зазначеної спадкової справи (Т. 1, а.с. 260-270).

Зі змісту спадкової справи №665/04 убачається, що 25.05.2004 року дружина померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернулась до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на частину квартири АДРЕСА_1 після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 (Т. 1, а.с. 261) і 25.05.2004 року ОСОБА_6 було видане свідоцтво про право на спадщину щодо частини зазначеної квартири (Т. 1, з.б.а.с. 267).

Отже, убачається, що за померлим ОСОБА_5 було заведено дві спадкові справи №1666/2003 та №665/04 за заявами двох спадкоємців першої черги. При цьому, син померлого подавши заяву про прийняття спадщини не отримував свідоцтва про право на спадщину, а дружина померлого у спадковій справі №665/04 отримана свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.05.2004 року на частину квартири АДРЕСА_1 (зареєстроване в реєстрі за номером 2н-1321).

13.11.2019 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою у якій зазначала що на день смерті її чоловікові належала також частина квартири АДРЕСА_1 , яку він успадкував від свого батька ОСОБА_5 шляхом прийняття спадщини, але не оформив своїх спадкових прав та помер. Оскільки ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, остання просила нотаріуса видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом стосовно зазначеного майна (Т. 1, а.с. 271).

Разом з цим, постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 13.11.2019 року позивачці ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її чоловіка стосовно частини квартири АДРЕСА_1 . У своїй постанові державний нотаріус зазначив, що при видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я дружини померлого ОСОБА_5 , не було враховано частку у спадщині, яку прийняв ОСОБА_5 - син померлого, не зазначено його частку, як такого, що прийняв спадщину та не було залишено відкритою належну ОСОБА_5 частку спадщини (Т. 1, а.с. 273-274).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 (Т. 1, а.с. 24).

22.01.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті їх бабусі (Т. 1, а.с. 135-136).

Постановами державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 23.01.2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом стосовно частини кварти АДРЕСА_1 , оскільки нотаріус встановив, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначена квартира належить іншій особі (Т. 1, а.с. 167-168).

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване 27.06.2018 року за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 27.06.2018 року посвідченого ПН КМНО ОСОБА_14. (Т. 1, а.с. 164).

Із матеріалів справи убачається, що 27.06.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14. був посвідчений договір дарування (зареєстрований в реєстрі за №1380) за яким, ОСОБА_6 , як дарувальник, подарувала, а ОСОБА_4 , як обдарована, прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 . (Т. 2, а.с. 2).

У зазначеному договорі вказано, що сторони уклали цей договір діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину).

Згідно п. 3 договору дарування, квартира, що відчужується за цим договором, належить дарувальнику та підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією 11.11.1998 року, на підставі розпорядження №44-95 (1/2 частина квартири) та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Десятою Київською державною нотаріальною конторою 25.05.2004 року №2н-1321 (1/2 частина квартири) та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності та об`єкти нерухомого майна у реєстрову книгу №д.1079-59 за реєстровим номером 194.

Згідно п. 7 договору дарування, сторони підтверджують, що: вони володіють повною цивільною дієздатністю та не визнані в установленому законом порядку недієздатними та обмежено дієздатними; укладання договору дарування відповідає їх інтересам; дане їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі при відсутності стороннього впливу; умови цього договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування зазначеної квартири; у кожної з сторін наміри є дійсними і жодних заперечень, щодо кожної з умов правочину немає; кожна з сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині; їм нотаріусом роз`яснено, що згідно ст. 27 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватись нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа, також згідно ст. 358 КК України «Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, їх збут, використання підроблених документів» передбачене покарання у вигляді штрафу, обмеження волі та позбавлення волі на строк 5 років.

Згідно п. 8 договору дарування, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, сторонам нотаріусом роз`яснено.

У заключних положенням договору дарування вказано: «Цей договір посвідчено мною, ОСОБА_14. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Договір підписано сторонами у моїй присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність гр. України ОСОБА_6 відчужуваної квартири перевірено. На прохання сторін та у зв`язку з похилим віком ОСОБА_6 , даний договір посвідчено за адресою: АДРЕСА_2 ».

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.ст. 1220, 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ст. 1226 ЦК України).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ст. 1266 ЦК України).

Статтею 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (ст. 1273 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними (ст. 1278 ЦК України).

Статтями 1296, 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до положень ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Отже, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними.

Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі №346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

У цій справі встановлено, що після смерті ОСОБА_5 його син ОСОБА_5 у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька, однак свідоцтва про право на спадщину за законом не отримав і помер.

Одночасно спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняла його дружина ОСОБА_6 шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та в подальшому зазначена спадкоємиця отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 .

Разом з цим, ОСОБА_6 не мала права на отримання у спадок вказаної частини квартири, оскільки син померлого також прийняв спадщину і відповідно ОСОБА_6 мало бути видане свідоцтво про право на спадщину за законом щодо частини квартири, ураховуючи рівність часток спадкоємців.

Після смерті ОСОБА_5 спадщину приняла його дружина - позивачка ОСОБА_3 , а сини подружжя відмовились від прийняття спадку після смерті батька на користь своєї матері. Відтак ОСОБА_3 набула права захищати свої права на спадкове майно.

Оскільки суд установив, що ОСОБА_6 не мала права на спадкування всього майна після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 , а мала право на спадкування лише 1/2 частини спадкового майна, тобто частини квартири АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання частково недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, оскільки таке свідоцтво порушило права ОСОБА_5 , який прийняв спадщину після смерті свого батька, а після смерті ОСОБА_5 , таке свідоцтво порушує права позивачки ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем свого чоловіка.

Стосовно вимог про визнання недійсним договору дарування від 27.06.2018 року з підстав того, що ОСОБА_6 у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд вважає, що такі посилання є без підставними і недоведеними.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сторона позивачів посилається на те, що ОСОБА_6 (дарувальниця) була тяжко хворою, мала 4 стадію онкології, приймала обезболюючі наркотичні препарати, які впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, отже її волевиявлення не було вільним. Крім того, ОСОБА_6 була людиною похилого віку і уклала спірний договір лише за два місяці до своєї смерті.

За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України).

Статтею 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_6 в установленому законом порядку недієздатною не визнавалась, а зазначені вище посилання сторони позивачів не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

Питання усвідомлення особою своїх дій та можливості керувати ними є медичною категорією у галузі психіатрії, тож належним, допустим та достовірним доказом має бути висновок судово-психіатричної експертизи.

За клопотанням сторони позивача у справі було призначено проведення судово-психіатричної експертизи для визначення психічного стану ОСОБА_6 на момент укладення спірного договору дарування, однак у подальшому сторона відповідача відмовилась від проведення експертизи.

Покази свідків, факти хвороби, похилого віку, вживання обезболюючих наркотичних препаратів, посвідчення договору дарування за два місяці до своєї смерті не можуть бути достатніми доказами для висновку про те, що в моменту посвідчення спірного договору ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій і/або не могла керувати ними.

Наявні в матеріалах справи докази, а також покази свідків не є достатніми для висновку про дійсну наявність обставин такого стану психіки ОСОБА_6 , який не дозволяв їй усвідомлювати зазначення своїх дій та керувати ними, а в сукупності ці докази не виключають складової припущення, натомість рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Покази свідків, які не є профільними спеціалістами в галузі психіатрії, про незадовільний психічний стан здоров`я дарувальниці, не можуть бути підставою для обґрунтованого висновку про не усвідомлення ОСОБА_6 значення своїх дій та/або неможливості керувати ними під час вчинення спірного правочину.

Факт наявності хвороби та вживання морфіну сам по собі не підтверджує того, що під час укладання оспорюваного договору дарування ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними.

За таких обставин, вимоги позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визнання недійсним договору дарування з підстав його укладання особою у стані коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, є безпідставними і не підлягають до задоволення.

Оскільки суд дійшов висновку про неможливість визнання недійсним договору дарування з підстав передбачених ст. 225 ЦК України, не підлягають до задоволення і похідні вимоги позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ними права власності на частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за правом представлення.

Водночас суд уважає, що договір дарування, за вимогою позивачки ОСОБА_3 , має бути визнаний частково недійсним, ураховуючи наступне.

Згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частина 1 ст. 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При цьому, частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом положень ст.ст. 717, 718 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Аналіз наведених норм вказує на те, що предметом договору дарування може бути майно, яке належить дарувальнику, адже згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з цим, у цій справі встановлено, що ОСОБА_6 за спірним договором дарування відчужила частину квартири, яка їй не належала, оскільки ця частина першочергово належала ОСОБА_5 , який прийняв спадщину після свого батька, а в подальшому вказана частина перейшла до позивачки ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після свого чоловіка.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави, а відсутність державної реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням відсутності в цієї особи права власності і може вказувати лише на те, що власник майна не здійснив державної реєстрації свого права власності.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

У даному випадку відсутність державної реєстрації права власності на частину квартири за ОСОБА_5 , а в подальшому за позивачкою ОСОБА_3 не вказує на те, що вони не є власниками зазначеного майна, адже спадщина належить спадкоємцям від часу відкриття спадщини.

Отже, оскільки уклавши договір дарування ОСОБА_6 фактично здійснила розпорядження майном, яке їй не належить, а саме щодо дарування частини квартири, спірний правочин має бути визнаний частково недійсним у тій частині стосовно якої померлий ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 .

Зі змісту позовної заяви вбачається, що стороною позивачів визначено одним із відповідачів ПН КМНО ОСОБА_14., який посвідчував спірний договір дарування.

Однак суд вважає, що приватний нотаріус ОСОБА_14. не є належним відповідачем у цій справі.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

У справах про визнання недійсним договору дарування належними відповідачами є дарувальник та обдарований, у разі його оспорювання іншою заінтересованою особою, а не державний чи приватний нотаріус, який посвідчував спірний договір.

Нотаріус не є відповідачем у справах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією і не стає учасником цивільних правовідносин між учасниками нотаріальної дії.

Неправомірних дій приватного нотаріуса ОСОБА_14 при посвідченні спірного договору судом не встановлено, нотаріус виконав всі вимоги законодавства при посвідченні договору і відсутні будь-які підстави вважати, що він знав чи міг знати про обставини заведення двох спадкових справи після смерті ОСОБА_5 , які призвели до видачі свідоцтва про право на всю спадщину ОСОБА_6 без урахування частки ОСОБА_5 у спадщині його батька.

Ураховуючи викладене суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі стосовно відповідача ПН КМНО ОСОБА_14.

Підлягають до задоволення вимоги позивачки ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 386 ЦК України).

Положеннями ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті свого батька, а позивачка ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, поновлення прав останньої має відбуватись шляхом визнання за нею права власності на майно, яке належало її чоловікові, але стосовно якого він не отримав свідоцтво про право на спадщину.

Посилання сторони відповідача на існування будь-яких домовленостей щодо розподілу спадщини між спадкоємцями суд до уваги не приймає, оскільки належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи не містять. Крім того, згідно описаних вище норм законодавства, домовлені спадкоємців щодо розподілу спадщини, яка включає нерухоме майно та автомобілі, мають оформлюватись письмово на підлягають нотаріальному посвідченню. Також суду звертає увагу, що у цьому контексті убачається, що ОСОБА_5 своєї заяви про прийняття спадщини після смерті батька не відкликав та не подавав заяви про відмову від спадщини.

Сторона відповідача ОСОБА_4 просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності посилаючись на те, що померлий ОСОБА_5 завжди спілкувався зі своєю матір`ю ОСОБА_6 , знав про оформлення квартири на неї, не заперечував проти цього, а тому не отримував свідоцтва про право на спадщину та не здійснював державної реєстрації права власності. Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердив обізнаність померлого із отриманням його мамою свідоцтва про право на спадщину та оформлення всієї частки спадкового майна на себе. Покази про те, що ОСОБА_5 подавши заяву про прийняття спадщини на той момент не збирався її оформлювати також дала свідок ОСОБА_13 . З моменту отримання ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_5 знав і мав змогу довідатись на протязі 12 років про перехід права власності на спадкову частину квартири до його матері і про свої порушені права.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст.ст. 257, 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За матеріалами справи, позивачці ОСОБА_3 стало відомо про видачу спірного свідоцтва про право на спадщину, яке порушує її права як спадкоємиці ОСОБА_5 , лише у 2019 році.

Стосовно померлого ОСОБА_5 суд зазначає, що відсутні будь-які належні докази, які б свідчили про те, що останній дійсно був обізнаний про отримання його матір`ю свідоцтва про право на спадщину та про те, що це свідоцтво стосується усієї спадщини померлого ОСОБА_5 . Покази свідків з цього питання не можуть бути достатніми доказами для висновку, що ОСОБА_5 дійсно знав про видане його матері свідоцтво та його суть.

Безсумнівно людина обґрунтовано може покладатись на кваліфікованість органів нотаріату і не зобов`язана припускати, що може бути заведено дві спадкові справи і у такому випадку спадкоємець, який не отримував свідоцтво про право на спадщину буде взагалі позбавлений цієї спадщини, а тому посилання сторони відповідача на те, що ОСОБА_5 міг знати про порушення його права не знаходять свого підтвердження.

Посилання на те, що ОСОБА_5 був обізнаний про факт отримання його мамою свідоцтва про право на спадщину не підтверджено й з огляду на те, що останній не подавав заяви про відмову від спадщини батька, не відкликав своєї заяви про прийняття спадщини.

Фактично у цій справі підтверджено належними доказами лише обізнаність позивачки з фактом видання ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину у 2019 році, а тому суд вважає, що строк позовної даності не пропущений.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачки ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_3 підлягає сплачений останньою судовий збір пропорційно до частини задоволених позовних вимог в загальній сумі 2711,20 грн. (840,80 грн. - визнання недійним свідоцтва про право на спадщину в частині; 420,40 грн. - визнання частково недійсним договору дарування; 1450,00 грн. - визнання права власності).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 203, 204, 215, 216, 217, 225, 256, 257, 261, 316, 317, 319, 321, 328, 386, 392, 717, 718, 1216-1218,1220, 1221, 1223, 1226, 1258, 1261, 1266-1270, 1273, 1274, 1278, 1296, 1297, 1301 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14, треті особи: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, Десята київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договору дарування та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити частково.

Свідоцтво про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори 25.05.2004 року у спадковій справі №665 на ім`я ОСОБА_6 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 щодо частини квартири АДРЕСА_1 (зареєстроване в реєстрі за №2н-1321) - визнати недійсним в частині.

Договір дарування від 27.06.2018 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14, зареєстрований в реєстрі за №1380, згідно якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 - визнати недійсним в частині частки квартири.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у загальному розмірі 2711 (дві тисячі сімсот одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 24.10.2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 );

Позивач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Відповідач - ОСОБА_17 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 );

Відповідач - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 ( АДРЕСА_7 );

Третя особа - П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора (м. Київ, вул. Закревського, 47);

Третя особа - Десята Київська державна нотаріальна контора (м. Київ, вул. Бажова, 13/9).

Суддя -