КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/8183/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2024 року в складі судді Цимбал І. К.,

встановив:

01.09.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Посилався на ті підстави, що перебував з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 1998 року по 01 березня 2013 року.

16 лютого 2016 року, при продажу квартири АДРЕСА_1 , він позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 13 000 доларів США, про що остання надала розписку, які до цього часу не повернула.

На адресу відповідача надсилалась претензія-вимога про повернення коштів 09 січня 2021 року, яка залишилась без відповіді та задоволення.

Сума боргу за курсом НБУ станом на 09.08.2023 - 475 410 грн з урахуванням інфляційного збільшення боргу - 208 171,24 грн, 3% річних - 36 808 грн та пені - 391 047,53 грн становить 1 111 436,77 грн.

З огляду на викладене та положення статей 509, 526, 610, 625, 1046, 1049 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у розмірі 1 111 436, 77 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в розмірі 475 410 грн, індекс інфляції в розмірі 62 890,38 грн, 3% річних 16 020,67 грн та пеню в розмірі 72 061,69 грн, а всього стягнуто 626 382,74 грн. Вирішено витання розподілу судових витрат.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2024 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року скасовано.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 40 000 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року у порядку повороту виконання заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 89 954 грн. 07 коп.

15.02.2025 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2024 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що висновки суду першої інстанції суперечать фактичним обставинам справи.

Звертає увагу, що з розписки від 16 лютого 2016 року не вбачається, що кошти передавались в рахунок земельної ділянки. Відповідачка вказаною розпискою та поданням зустрічного позову про визнання земельної ділянки та побудованих будівель спільною сумісною власністю підтвердила свої боргові зобов`язання.

20 травня 2024 року постановою державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ушенко Ю. П. відкрито виконавче провадження ВП №75063524 на підставі виконавчого листа №753/15357/23, виданого 03.05.2024 Дарницьким районним судом м. Києва на виконання заочного рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року в даній справі.

Виконуючи заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року ОСОБА_2 фактично визнала свої боргові зобов`язання перед позивачем, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Щодо стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн зазначив, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Звертає увагу, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано розрахунок суми гонорару та квитанції понесених витрат.

05.05.2025 представник ОСОБА_2 - адвокат Лісовська О. В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу адвоката, пов`язану з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 грн.

Посилається на те, що відповідач заперечувала як факт укладення з позивачем договору позики, так і факт отримання від позивача грошових коштів у розмірі 13 000 доларів США у борг.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зі змісту розписки від 16.02.2016, що була надана позивачем на підтвердження укладення між сторонами договору позики, не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг, а також вказана розписка не встановлює обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу.

Наявна в матеріалах справи розписка не може бути беззаперечним доказом наявності у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем, оскільки не містить умов отримання грошових коштів в борг із зобов`язанням їх повернення і дати отримання/повернення коштів.

Також зазначила, що у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа № 753/11116/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки та будівель спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

При зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог зазначав про те, що ОСОБА_2 отримала від нього грошову компенсацію у розмірі 13 000, 00 доларів США за відмову від майнових претензій щодо земельної ділянки, на підтвердження чого надав розписку від 16 лютого 2016 року. Та ж сама розписка була надана ОСОБА_1 і при зверненні до суду із позовом до ОСОБА_2 у даній справі. Вказані обставини свідчать про те, що позивач при зверненні до суду діяв недобросовісно, постійно змінюючи свою позицію стосовно правової природи розписки від 16 лютого 2016 року.

Саме ці обставини і стали підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки правова природа складеної відповідачем розписки не є борговою, а інших розписок позивачем надано суду не було.

Грошові кошти було стягнуто з ОСОБА_2 у процесі примусового виконання судового рішення, добровільно відповідачем грошові кошти не перераховувались. До моменту скасування заочного рішення суду від 11.03.2024 ОСОБА_2 не мала можливості запобігти списанню грошових коштів, що знаходились на її банківських рахунках. Проте, після скасування заочного рішення виконавче провадження було закінчено. Таким чином, твердження скаржника про те, що дії ОСОБА_2 свідчать про фактичне визнання боргових зобов`язань не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки добровільного виконання судового рішення не відбулося, а примусове стягнення грошових коштів шляхом списання з банківських рахунків жодним чином не свідчить про визнання відповідачем будь-яких боргових зобов`язань перед позивачем.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу зазначила, що надані суду документи підтверджують обсяг наданих послуг та факт сплати адвокатові винагороди за надання правової допомоги. Не заявивши клопотання в судових засіданнях про зменшення судових витрат (компенсації правової допомоги), скаржник погодився з такими витратами, але наразі оспорює такі витрати в апеляційному порядку.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат Новікова Н. І. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представники ОСОБА_2 - адвокати Олійник О. В. та Лісовька О. В. просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 1998 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 16 лютого 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 13 000 доларів США (а.с.126).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правова природа складеної відповідачем розписки не є борговою, а тому позивачем не доведено, що між сторонами було укладено договір позики, за яким існує невиконане грошове зобов`язання.

При цьому судом першої інстанції взято до уваги ту обставину, що при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки особистою приватною власністю ( справа №753/11116/21), ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 отримала від позивача грошову компенсації у розмірі 13 000 доларів США за відмову від майнових претензій щодо земельної ділянки, набутої позивачем під час шлюбу з відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, вважаючи, що між ними виникли боргові зобов`язання за договорами позики.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, надав належну правову оцінку розписці від 16 лютого 2016 року, дійшов правильного висновку, що з її змісту не вбачається отримання відповідачкою грошових коштів в сумі 13 000 доларів США саме у борг. Зміст розписки від 16 лютого 2016 року не доводить існування між сторонами у справі правовідносин за договорами позики, оскільки з неї не вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її повернення.

Апеляційний суд звертає увагу, що саме сторони несуть відповідальність за належне оформлення договірних правовідносин.

Заперечуючи проти вказаної обставини представник відповідачки зазначив, що грошові кошти на підставі розписки від 16 лютого 2016 року отримані відповідачем від позивача в рахунок відмови від майнових претензій на земельну ділянку під час процедури поділу майна подружжя.

З огляду на відсутність обов`язкових елементів боргової розписки відповідно до положень статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, підстави для задоволення позову відсутні.

Враховуючи ту обставину, що після ухвалення заочного рішення в даній справі 11 березня 2024 року грошові кошти за розпискою від 16 лютого 2016 року були стягнуті в процесі примусового виконання судового рішення, добровільно відповідачка грошові кошти не перераховувала, підстави для висновку про визнання відповідачем факту існування невиконаного боргового зобов`язання перед позивачем відсутні.

Щодо витрат відповідача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою - шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Установлено, що 20 червня 2024 року між ОСОБА_2 та адвокатом Олійником О. В. укладено договір № 20/06/24-пд про надання правничої допомоги та представлення інтересів, за умовами якого адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені далі за текстом цього договору, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 1.1.1 цього договору передбачено здійснення представництва прав та охоронюваних законом інтересів клієнта в Дарницькому районному суді м. Києва при розгляді цивільної справи №753/15357/23 за позовом ОСОБА_1 до клієнта про стягнення коштів.

Визначений комплекс правової допомоги включає: подання від імені та в інтересах клієнта до Дарницького районного суду м. Києва заяви про перегляд заочного рішення в цивільній справі №753/15357/23 за позовом ОСОБА_1 до клієнта про стягнення коштів; представництво інтересів клієнта безпосередньо в судовому засіданні (судових засіданнях) в Дарницькому районному суді м. Києва при розгляді судом вищезазначеної заяви про перегляд заочного рішення; після скасування заочного рішення в цивільній справі №753/15357/23, представництво інтересів клієнта в судових засіданнях в Дарницькому районному суді м. Києва при новому розгляді цивільної справи №753/15357/23 за позовом ОСОБА_1 до клієнта про стягнення коштів.

Відповідно до детального опису витрат, понесених у зв`язку з підготовкою до розгляду та безпосередньо розглядом Дарницьким районним судом м. Києва цивільної справи №753/15357/23, адвокатом Олійником О. В. надано наступні послуги:

- підготовка тексту заяви про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення в цивільній справі №753/15357/23 - 00 год. 30 хв.;

- підготовка тексту заяви про перегляд заочного рішення в цивільній справі №№753/15357/23 - 03 год. 00 хв.;

- представництво інтересів клієнта в судовому засіданні 17 липня 2024 року при перегляді судом заочного рішення від 11 березня 2024 року в цивільній справі №753/15357/23 (з урахуванням витраченого часу адвоката на дорогу до суду та повернення до офісу) - без обліку часу, фіксований тариф;

- підготовка тексту відзиву на позовну заяву в цивільній справі №753/15357/23 - 03 год. 00 хв.;

- представництво інтересів клієнта в підготовчому судовому засіданні 30 вересня 2024 року (з урахуванням витраченого часу адвоката на дорогу до суду та повернення до офісу) - без обліку часу, фіксований тариф;

- представництво інтересів клієнта в підготовчому судовому засіданні 16 жовтня 2024 року (з урахуванням витраченого часу адвоката на дорогу до суду та повернення до офісу) - без обліку часу, фіксований тариф;

- підготовка тексту заяву про поворот виконання рішення в цивільній справі №753/15357/23 - 02 год. 00 хв.;

- авансування витрат на здійснення представництва інтересів клієнта в судовому засіданні 21 листопада 2024 року при розгляду справи по суті (з урахуванням витраченого часу адвоката на дорогу до суду та повернення до офісу) - без обліку часу, фіксований тариф.

Актом прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №20/24 від 20.11.2024, адвокат та клієнт засвідчили, що адвокат виконав (надав) послуги з правової допомоги, перелік яких обумовлений пунктом 1.1. договору про надання правової допомоги від 20.06.2024 №20/06/24-пд, а клієнт прийняв такі послуги та будь-яких зауважень до їх якосмті та порядку надання не має.

Орієнтовна вартість наданого комплексу правової допомоги (винагорода адвоката) становить 40 000 грн.

Вказана у даному акті вартість комплексу правової допомоги на момент його підписання повністю сплачена клієнтом на підставі довідки-рахунку №20/06/24 від 20.06.2024 та довідки-рахунку №03/07/24 від 03.07.24.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності втілено, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку тільки тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Враховуючи складність справи, суть спору, результат розгляду справи, характер наданих послуг, участь адвоката під час розгляду справи у суді першої інстанції, витрачений час на консультацію та представництво інтересів відповідача, оцінивши необхідність понесених витрат, які мають бути компенсовані за рахунок другої сторони, а також ту обставину, що позивачем не заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Посилання в апеляційній скарзі на положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» є необґрунтованим, оскільки вказаний закон втратив чинність на підставі Закону № 2147-VIII від 03.10.2017.

Щодо витрат відповідача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Подаючи відзив на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Лісовська О. В. просила стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 грн.

На підтвердження надання професійної правничої допомоги суду надано договір про надання правової допомоги №25/04/20-пд, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , довідка-рахунок №05/05/25 від 05.05.2025, акт прийому-передачу виконаних робіт №05/25 від 05.05.2025 та детальний опис витрат, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом судового рішення в цивільній справі №753/15357/23 від 05.05.2025.

Відповідно до детального опису витрат від 05.05.2025, адвокат Лісовська О. В. надала наступні послуги:

- вивчення матеріалів апеляційної скарги позивача та надання відповідної правової оцінки з метою судового захисту прав та інтересів клієнта - фіксований тариф (без обліку витраченого часу), 2 000 грн;

- підготовка в інтересах клієнта тексту відзиву на апеляційну скаргу у справі №753/15357/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - фіксований тариф (без обліку витраченого часу), 8 000 грн.

Орієнтовна вартість витрат на правничу допомогу адвоката становить 10 00 грн.

Вищезазначену суму вартості сплачено клієнтом в повному обсязі, що підтверджується довідкою рахунком № 05/05/25 від 05.05.2025.

З урахуванням фактичного обсягу наданих адвокатом Лісовською О. В. юридичних послуг, співмірності суми витрат із складністю справи та відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, колегія суддів вважає, що з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді апеляційної інстанції в сумі 10 000 грн.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу, що відповідає положенням статті 6 Конвенції, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 353, 367, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16.10.2025.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук