УХВАЛА

14 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 459/2623/23

провадження № 61-11153св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Львіввугілля»,

треті особи: тимчасово виконуючий обов`язки генерального директора ОСОБА_3, уповноважений з антикорупційної діяльності ОСОБА_2, Національне агентство з питань запобігання корупції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року у складі судді Дем`яновської Ю. Д. та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2024 року у складі колегії суддів Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля»), треті особи: тимчасово виконуючий обов`язки генерального директора ОСОБА_3, уповноважений з антикорупційної діяльності ОСОБА_2 , Національне агентство з питань запобігання корупції, про визнання переведення на іншу роботу незаконним та поновлення на посаді.

Позов обґрунтовано тим, що 25 березня 2005 року вона призначена на посаду генерального директора з правових питань в ДП «Львіввугілля», про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці.

03 серпня 2023 року виконувач обов`язків директора з кадрів та соціальних питань О. Харів ознайомила позивачку з наказом від 02 серпня 2023 року № 128 ДП «Львіввугілля» «Про внесення змін», яким внесено зміни до наказу від 01 серпня 2023 року № 123 «Про тимчасове переведення» та викладено його в такій редакції: «Перевести ОСОБА_1 , заступника генерального директора з правових питань, на посаду провідного юрисконсульта ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» для забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку з ліквідацією (закриттям) шахти ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля», а також для правового забезпечення виконання Угоди про співпрацю між Міненерго та ДП «Львіввугілля» і Німецьким товариством міжнародного співробітництва (GIZ) ГмбХ, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою з 04 серпня 2023 року до повної ліквідації (закриття) ВП «Шахта «Великомостівська» ДП «Львіввугілля» , але не довше ніж до завершення воєнного стану в Україні».

З наказом, до якого вносилися зміни, а саме від 01 серпня 2023 року № 123, позивачку не ознайомлено. Вказує, що основний наказ від 01 серпня 2023 року № 123 «Про тимчасове переведення» та наказ від 02 серпня 2023 № 128 «Про внесення змін» є незаконними і підлягають скасуванню як такі, що порушують норми чинного законодавства України, зокрема і через те, що наказ від 01 серпня 2023 року «Про тимчасове переведення» № 123 виданий у період її перебування у відрядженні з метою участі в судовому засіданні у Львівському окружному суді 02 серпня 2023 року, згоди на таке переведення позивачка не давала.

Зазначає, що її повноваження і посадові обов`язки передбачені Положенням про юридичну службу, затвердженим ДП «Львіввугілля», відповідно до якого та на виконання вимог Антикорупційної програми ДП «Львіввугілля» позивачкою неодноразово надавалася допомога (повідомлення) в запобіганні і протидії корупції уповноваженому з антикорупційної діяльності ОСОБА_2 , а тому вважає, що має статус викривача корупції і на неї поширюються відповідні гарантії захисту, оскільки особи, які надають допомогу в запобіганні і протидії корупції (викривачі), перебувають під захистом держави, право на захист у особи виникає у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Виходячи з наведеного, позивачка просила суд скасувати накази ДП «Львіввугілля» від 01 серпня 2023 року № 123 «Про тимчасове переведення» та від 02 серпня 2023 року № 128 «Про внесення змін» та стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Червоноградський міський суд Львівської області, назву якого відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів від 26 лютого 2025 року змінено на Шептицький міський суд Львівської області, рішенням від 20 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності причин усунення позивачки із займаної посади у зв`язку з її повідомленням про порушення Антикорупційної програми ДП «Львіввугілля» як викривачем корупції. Переведення позивачки має тимчасовий характер з метою правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у межах кваліфікації та спеціальності, обумовленої трудовим договором, за нею зберігається основне робоче місце, формулювання наказу вказує на збереження оплати праці позивачки на рівні не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. При цьому з формулювання норми статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не вбачається обмеження щодо переведення працівника без його згоди в іншу місцевість (за винятком такої, в якій ведуться бойові дії).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Львівський апеляційний суд постановою від 08 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив, що переведення позивачки відбулося не у зв`язку з її діями як викривача, а з метою забезпечення правового супроводу щодо відвернення обставин, які можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей у зв`язку з ліквідацією (закриттям) ВП «Шахта «Великомостівська» на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Позивачка не надала доказів того, що за її участі як викривача відкриті кримінальні провадження, що передбачено нормами Кримінального процесуального кодексу України. Місцевий суд врахував, що між повідомленням ОСОБА_1 та її переведенням на іншу посаду пройшло більше одного року, протягом якого погроз, тиску чи інших засобів впливу або негативних наслідків до неї не чинилося та не застосовувалося, у матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності причин усувати позивачку із займаної посади, а тому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що причинно-наслідковий зв`язок між її статусом викривача та діями відповідача відсутній.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що переведення позивачки має тимчасовий характер з метою правового супроводу щодо відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей в межах її кваліфікації та спеціальності, за нею зберігається основне робоче місце, збережена оплата праці на рівні не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою, переведення є тимчасовим, а саме до закінчення воєнного стану, робота є аналогічною, а тимчасове місце роботи змінено з м. Сокаль на м. Червоноград (м. Шептицький), у якому позивачка зареєстрована та постійно проживає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені доводи

30 липня 2024 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася

до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2024 року у цій справі, у якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шептицького міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2024 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у подібних правовідносинах. Зазначає, що відповідач, видавши спірні накази, порушив вимоги пріоритетного Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо вичерпності умов переведення працівника без його згоди.

Вказує, що з наказом від 01 серпня 2023 року № 123 не ознайомлена, акт про відмову від підпису відповідачем не надано. Під час ознайомлення з наказом від 02 серпня 2023 року № 128 «Про внесення змін» заявниця письмово повідомила про свою незгоду із переведенням, що мало би наслідком звільнення позивачки відповідно до пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України. Звертає увагу, що матеріалами справи доведено, що заявниця має статус викривача, що підтверджено рішенням суду першої інстанції, а тому на неї поширюються гарантії захисту трудових прав викривача.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ДП «Львіввугілля»вказує на законність і обґрунтованість судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

30 вересня 2024 року Національне агентство з питань запобігання корупції надало письмові пояснення як третя особа у цій справі щодо касаційної скарги. Зазначило, що підтвердження або не підтвердження статусу викривача здійснюється суб`єктом розгляду повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень норм Закону України «Про запобігання корупції» протягом не більше десяти робочих днів з дня надходження обґрунтованої письмової вимоги особи, яка подала таке повідомлення.

Однак ні ОСОБА_1 , ні відповідними уповноваженими органами до Національного агентства з питань запобігання корупції не було направлено таких документів.

Провадження в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження, витребував матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційні скарги.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

25 вересня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, оскільки касаційні скарги подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини

і громадянина захищаються судом. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури

у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та справах з ціною позову,

що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти дотриманню розумного строку розгляду справи, а також визначеності й стабільності у цивільних правовідносинах.

Предметом спору у цій справі є вимоги позивачки про скасування наказу відповідача про тимчасове переведення та наказу про внесення змін до зазначеного наказу.

Згідно із частиною третьою статті 274 ЦПК України під час вирішення питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У частині четвертій статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Стосовно позовних вимог немайнового характеру щодо скасування наказу відповідача про тимчасове переведення та наказу про внесення змін до зазначеного наказу, то ця справа є справою незначної складності та не є справою, яка підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Тому відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України справа не підлягає касаційному оскарженню.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України заявницею ОСОБА_1 у касаційній скарзі не наведено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно

до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно

до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року)).

Відповідно до статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги; 2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося; 4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; 5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, то касаційне провадження у справі належить закрити.

Вказана правова позиція підлягає застосуванню до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг.

Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02).

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

З огляду на те, що Верховний Суд ухвалою від 03 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2024 року підлягає закриттю.

Аналогічний висновок викладено в ухвалах Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі № 203/1012/23 (провадження № 61-18396св23), від 01 липня 2025 року у справі № 642/3965/20 (провадження № 61-15891св23).

Керуючись статтями 394, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 459/2623/23 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 20 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2024 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська