Справа № 576/2074/25
Провадження № 2/576/666/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року Глухівський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Колодяжного А.О.,

за участю секретаря Опанасенко Т.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (надалі також відповідач) про стягнення заборгованості. Позивач посилається на те, що 17.08.2024 р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 100961672 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатора, відповідно до якого, відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 20300,00 грн. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати відповідачу кредитні кошти на умовах строковості, зворотності, платності а відповідач зобов`язалася повернути кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту товариства, що є невід`ємною частиною договору. Так, згідно умов кредитного договору, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало свій обов`язок та перерахувало кредитні кошти на банківську карту № НОМЕР_1 відповідача, яка була вказана останньою при укладенні кредитного договору. Отже, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання надати грошові кошти виконало в повному обсязі. Відповідач, в порушення умов договору та правил, не повернула надані їй кредитні кошти та не сплатила проценти за їх користування в обумовлені сторонами строки, у зв`язку з чим, станом на дату звернення до суду, у неї виникла заборгованість у загальній сумі 94084,69 грн. Також зазначає, що 21.01.2025 р. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги за договором до ТОВ «Таліон Плюс» за договором факторингу № МВ-ТП/18, згідно якого первісний кредитор та ТОВ «Таліон Плюс» на виконання договору факторингу підписали реєстр прав вимоги, за яким від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі визначеному у реєстрі прав вимоги. Позивач, діючи в межах своїх прав, самостійно визначає обсяг та склад позовних вимог, що підлягають до стягнення. Виключне право на визначення позовних вимог належить позивачу. У зв`язку з цим просить стягнути з відповідача частину заборгованості у сумі 83935,23 грн., з яких: 20298,91 грн. заборгованість за кредитом, 63636,32 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, а також судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 2422,40 грн. і витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

08.09.2025 р. суд відкрив провадження у цій справі і з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України та проханням сторони позивача, вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження (а.с. 72-73). Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні.

09.09.2025 р. на зареєстровану адресу відповідача була направлена копія ухвали про відкриття провадження у справі із пропозицією направити до суду свій відзив на позов (а.с. 74).

22.09.2025 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому зазначила, що позовні вимоги вважає такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки нею сплачено 13210,00 грн. в рахунок погашення тіла кредиту. Вказує, що позивач нарахував проценти за користування кредитом за ставкою 1,37% на день, у розмірі 63636,32 грн., який майже втричі перевищує тіло кредиту. Вказана процентна ставка перевищує граничну ставку 1% на день згідно ч.5 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування». Також зазначає, що їй не було надано договору факторингу. Просить суд: визнати, що тіло кредиту за договором № 100961672 від 17.08.2024 р. становить 20300,00 грн. та прийняти до розрахунку її оплати у розмірі 13210,00 грн.; відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів у сумі 63636,32 грн., у тому числі неустойки 10149,46 грн.; судові витрати покласти на позивача. Крім того, відповідачем надано довідку, що вона є внутрішньо переміщуваною особою та перебуває у скрутному матеріальному становищі, у неї відсутні стабільні доходи. Визнає лише залишок боргу за тілом кредиту у сумі 7090,00 грн. і готова добровільно його сплатити.

24.09.2025 р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив, я кому вважає відзив відповідача безпідставним та необґрунтованим. Зазначає, що на момент укладення кредитного договору 17.08.2024 р. максимальна дозволена денна відсоткова ставка становила 1,5%, що відповідало умовам договору та нормам чинного законодавства. Крім того, відповідач тричі вчиняла конклюдентні дії щодо продовження строку користування кредитними коштами, сплативши відсотки за користування ними, а саме: 17.09.2024 р. у сумі 3628,00 грн., з яких 0,39 грн. в рахунок погашення тіла кредиту; 16.10.2024 р. відбулась оплата процентів за користування кредитними коштами у сумі 4710,00 грн., з яких 0,40 грн. в рахунок погашення тіла кредиту; 15.11.2024 р. сплачено проценти у розмірі 4872,00 грн., з яких 0,30 грн. тіло кредиту. Тобто, після часткових сплат, тіло кредиту становить 20298,91 грн. Також зазначає, що відповідачу на її електронну адресу було направлено повідомлення про відступлення права вимоги. Просить суд відхилити вимоги позивача щодо судових витрат та позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

Заперечення щодо відповіді на відзив відповідачем не подано.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 17.08.2024 р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 100961672, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 20300,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Сторони погодили, що базова процента ставка складає 1,50 відсотків в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування ним (а.с. 21 зв. -32).

Договір підписаний відповідачем 17.08.2024 р. за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором JBTY.

ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на виконання умов договору № 100961672 від 17.08.2024 р., виконало свої зобов`язання, перерахувавши відповідачу грошові кошти у розмірі 20300,00 грн. на банківську карту № НОМЕР_2 , про що свідчить підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів, наданого ТОВ «ПрофітГід» та довідка ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (а.с. 37, 37 зв.).

Судом також встановлено, що 21.01.2025 р. між ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) укладено договір факторингу № МВ-ТП/18, відповідно до умов якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах права вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 10-12, 14 зв.).

Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром права вимоги.

Згідно реєстру прав вимоги до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 100961672 від 17.08.2024 р. (а.с.13-14).

Таким чином, позивач наділений правом вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості за договором № 100961672 від 17.08.2024 р.

Згідно наданих позивачем розрахунків заборгованості, заборгованість ОСОБА_1 за договором № 100961672 від 17.08.2024 р. станом на дату звернення до суду становить 94084,69 грн., з яких: 20298,91 грн. основний борг (тіло кредиту), 63636,32 грн. проценти, 10149,46 грн. неустойка (а.с. 15-16, 17-18).

Водночас, позивач, діючи в межах своїх прав, самостійно визначив обсяг та склад позовних вимог, що підлягають стягненню з відповідача заборгованості за вищевказаним кредитним договором у загальній сумі 83935,23 грн., з яких: заборгованість по кредиту 20298,91 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 63636,32 грн.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем, в рахунок погашення заборгованості, були сплачені грошові кошти: 17.09.2024 р. у сумі 3628,00 грн., з яких 0,39 грн. тіло кредиту, 3627,61 грн. - відсотки; 16.10.2024 р. у сумі 4710,00 грн., з яких 0,40 грн. - тіло кредиту; 4709,60 грн. відсотки; 15.11.2024 р. у сумі 4872,00 грн., з яких 0,30 грн. - тіло кредиту, 4871,70 грн. відсотки.

Таким чином, факт укладення кредитного договору і використання відповідачем кредитних коштів є доведений, визнається відповідачем у сумі 20300,00 грн., а тому доводи відповідача на часткову сплату тіла кредиту у сумі 13210,00 грн. суд не приймає до уваги, оскільки вони є необґрунтованими. Відповідач не надала будь-якого контррозрахунку, який би поставив під серйозний сумнів розрахунок позивача, а відтак, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у сумі 20300,00 грн.

Щодо стягнення заборгованості за відсотками слід зазначити наступне.

Позивач, здійснюючи розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором, виходив з процентної ставки, яка згідно умов договору становить 1,50 відсотків в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування кредитом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, який набрав чинності 24.12.2023 р., внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та статтю 8 цього Закону доповнено частиною п`ятою.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%.

Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.

Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено пунктом 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Виходячи з вищевикладеного, діяли наступні обмеження в календарних періодах: з 24.12.2023 р. по 22.04.2024 р. 2,5%; з 23.04.2024 р. по 20.08.2024 р. 1,5%. Отже, на момент укладення кредитного договору 17.08.2024 р., максимальна дозволена денна відсоткова ставка становила 1,5 % , що відповідало умовам договору та нормам чинного законодавства.

Таким чином, твердження відповідача щодо неправомірного нарахування їй заборгованості за відсотками за ставкою 1,5% в день, що становить 63636,32 грн., не знайшло підтвердження у суді, оскільки саме така відсоткова відповідала умовам кредитного договору та пункту 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», а тому вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача.

Відповідач зазначила, що їй не надано договору факторингу, однак в матеріалах справи мається повідомлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про відступлення права вимоги, яке було надіслано відповідачу 21.01.2025 р. на її електронну адресу, вказану при укладення кредитного договору (а.с.38).

Щодо посилання відповідача на її скрутне матеріальне становище, то остання добровільно та з розумінням настання юридичних наслідків та обов`язків, взяла на себе зобов`язання за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Абзац другий ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про поступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Пунктами 5 та 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Вказані кредитні договори укладені сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Такий договір прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором.

Також на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., суд враховує наступне.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представник позивача у обґрунтування розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу подав: копію свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю; копію ордера на надання правничої допомоги; довіреність ТОВ «Таліон Плюс», згідно якої адвокат Шох І.В. представляє інтереси позивача; договір про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024 р.; додаткову угоду № 1240 від 01.07.2025 р. до договору про надання правової допомоги; акт прийому-передачі наданих послуг, згідно яких вартість послуг складає 5000,00 грн.; платіжну інструкцію кредитного переказу коштів № 1241 від 01.07.2025 р. на суму 5000,00 грн. (а.с. 39 зв., 40, 40 зв., 41-45, 45 зв.-46, 46 зв., 47).

Таким чином, суд дійшов висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 509, 526, 527, 530, 611, 626, 628, 638,1048, 1049, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 12, 19, 141, 263, 265, 274-279 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (вул. Жабинського, буд. 13, м. Чернігів, п.і. 14017, ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 83935 (вісімдесят три тисячі дев`ятсот тридцять п`ять) грн. 23 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (вул. Жабинського, буд. 13, м. Чернігів, п.і. 14017, ) судовий збір в сумі 2422,40 грн. та 5000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Глухівський міськрайонний суд Сумської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.О.Колодяжний