Справа № 950/1148/25
Провадження № 2/950/475/25
ЛЕБЕДИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2025 року м. Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Косолапа В.М.,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко Я.О.,

прокурора Кузьміної Л.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Шудренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, у приміщенні суду в м. Лебедині цивільну справу за позовом заступника керівника Сумської окружної прокуратури Кригіна Володимира Вікторовича в інтересах держави в особі головного управління Держгеокадастру у Сумській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок,

в с т а н о в и в:

Заступник керівника Сумської окружної прокуратури Кригін Володимир Вікторович звернувся до суду в інтересах держави в особі головного управління Держгеокадастру у Сумській області з позовом до ОСОБА_1 у якому просить конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області земельні ділянки з кадастровим номером :05:002:0073 площею 2,7113 га, кадастровим номером :06:001:0168 площею 0,4209 га та кадастровим номером :06:001:0671 площею 0,1013 га, розташовані на території Лебединської міської територіальної громади Сумського району Сумської області, які належить громадянину російської федерації ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами вивчення питання законності використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Сумського району виявлено порушення вимог земельного законодавства.

Так, було встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 є власником земельних ділянок сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :05:002:0073, :06:001:0168 та :06:001:0671, які він набув у власність в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.2012 № 1018.

Право власності на такі земельні ділянки зареєстровано за позивачем 19.02.2013.

Прокурор зазначає, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , набув право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, розташовані на території Лебединської міської територіальної громади Сумського району, Сумської області. Однак, на думку прокурора, перебування у власності відповідача спірних земельних ділянок порушує вимоги ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України та ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України, оскільки ОСОБА_1 , як іноземний громадянин, не може набувати у власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення, а у разі набуття їх в порядку спадкування, зобов`язаний відчужити їх протягом року.

ОСОБА_1 протягом року з моменту набуття у власність земельних ділянок (19.02.2013) їх не відчужив, а тому такі земельні ділянки відповідно до положень Земельного кодексу України підлягають конфіскації у власність держави.

Щодо правомірності та пропорційності втручання у право власності відповідача, прокурор указує на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес та чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.

Зокрема прокурор зазначає, що його наділено правом на звернення до суду за захистом інтересів держави у випадку коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Звернення прокурора з указаним позовом беззаперечно переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки реагування прокурора у даному разі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яке відбувається з грубим порушенням вимог чинного законодавства.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Трегубенко проти України» ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Також втручання держави шляхом пред`явлення прокурором цього позову відповідає принципу «пропорційності», який передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Новоселицький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 01.06.2006).

Щодо необхідності виконання вимог Земельного кодексу України в частині конфіскації спірних земельних ділянок прокурор звертався до уповноваженого органу головного управління Держгеокадастру у Сумській області. Однак останній не вживав заходів щодо звернення до суду, допустивши бездіяльність. Керуючись ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Представник головного управління Держгеокадастру у Сумській області подав до суду письмові пояснення у яких позовні вимоги підтримав. Зазначив, що згідно з відомостями, які містяться у Державному земельному кадастрі, за громадянином рф ОСОБА_1 , зареєстровано три земельні ділянки сільськогосподарського призначення :05:002:0073, :06:001:0168 та :06:001:0671), які останній набув у власність шляхом спадкування. Так як відповідач упродовж строку, встановленого ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України, не відчужив спірні земельні ділянки, вони підлягають конфіскації на користь держави в особі головного управління Держгеокадастру у Сумській області на підставі ст. 145 Земельного кодексу України.

Також представник звернув увагу на те, що відповідно до установленого законом механізму відшкодування, передбаченого ст. 145 Земельного кодексу України, управлінням буде вжито заходів щодо продажу спірних земельних ділянок на земельних торгах, а грошові кошти будуть виплачені відповідачу, за виключенням витрат, пов`язаних з їх продажем.

Представник відповідача подала до суду відзив у якому проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що відповідач дійсно отримав у спадщину спірні земельні ділянки. До моменту отримання громадянства рф у 2001 році він був громадянином України, отримав реєстраційний номер облікової картки платника податків, від українського громадянства не відмовлявся.

З 24.05.2002 ОСОБА_1 постійно проживає в с. Лебединий Бобрик, Сумського району, Сумської області. Він неодноразово звертався до Державної міграційної служби з питання отримання громадянства України. У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, дипломатичні відносини між країнами розірвано, а тому дії громадян рф щодо набуття громадянства України частково обмежені.

Оскільки ОСОБА_1 позбавлений можливості оформити громадянство України, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Ухвалою від 24.04.2025 судом вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки та зоборони відповідачу вчиняти з ними певні дії.

Ухвалою від 28.04.2025 судом відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 20.06.2025 закрито підготовче провадження.

У судовому засіданні прокурор Кузьміна Л.О. позовні вимоги підтримала.

ОСОБА_1 проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначив, що прокурором не доведено того, що він є громадянином України. Його батьки були громадянами України та він, відповідно, є громадянином України по крові. Наявність у нього паспорта рф не означає, що він не є громадянином України. Він увесь час проживає на території України, після звільнення з місць позбавлення волі його паспорт було втрачено, на його думку працівниками міліції. У зв`язку із цим він отримав паспорт громадянина рф, який на сьогоднішній день прострочений, а тому недійсний. Наявність простроченого паспорта, на думку відповідача, свідчить про те, що він є громадянином України, оскільки подвійне громадянство в нашій країні не допускається.

Представник відповідача, адвокат Шудренко Т.О., проти задоволення позовних вимог також заперечувала.

Представник головного управління Держгеокадастру у Сумській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином засобами системи Електронний суд.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1018, виданим 04.12.2012 приватним нотаріусом Лебединського районного нотаріального округу, Квачан П.В., громадянин російської федерації, є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 та прийняв у спадщину земельну ділянку площею 3,23 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Московськобобрицької сільської ради Лебединського району, Сумської області (а.с. 9).

Згідно з копією витягу з Державного земельного кадастру від 04.12.2023 щодо земельної ділянки :05:002:0073, площею 2,7113 га така земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.12.2012, виданого нотаріусом ОСОБА_3 (а.с. 14-19).

Згідно з копією витягу з Державного земельного кадастру від 04.12.2023 щодо земельної ділянки :06:001:0671, площею 0,1013 га така земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.12.2012, виданого нотаріусом ОСОБА_3 (а.с. 20-25).

Згідно з копією витягу з Державного земельного кадастру від 04.12.2023 щодо земельної ділянки :06:001:0168, площею 0,4209 га така земельна ділянка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.12.2012, виданого нотаріусом ОСОБА_3 (а.с. 26-31).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.04.2025, 19.02.2013 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:0671, площею 0,1013 га. Право власності зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1018. Також наявна вказівка про громадянство ОСОБА_1 , останній є громадянином російської федерації (а.с. 42).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.04.2025, 19.02.2013 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:002:0073, площею 2,7113 га. Право власності зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1018. Наявна вказівка про громадянство ОСОБА_1 , останній є громадянином російської федерації (а.с. 43).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.04.2025, 19.02.2013 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:001:0168, площею 0,4209 га. Право власності зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1018. Наявна вказівка про громадянство ОСОБА_1 , останній є громадянином російської федерації (а.с. 44).

Згідно з копією паспорта громадянина рф від 20.07.2001 № НОМЕР_1 , ОСОБА_1 є громадянином рф (а.с. 130). Крім того, ОСОБА_1 документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2 від 29.03.2013 (а.с. 131).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Стаття 14 Конституції України визначає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 130 Земельного кодексу України набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава.

Згідно з ч. 2 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини (ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України).

Згідно з ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Як встановлено судом, право власності на спірні земельні ділянки ОСОБА_1 , як громадянин рф, набув 19.02.2013, однак протягом року з указаного моменту їх не відчужив.

Доводи відповідача про те, що він є громадянином України за походженням, незважаючи на паспорт громадянина рф, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з п. 6, 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Як встановлено судом, громадянство рф ОСОБА_1 набув у 2001 році, що підтверджується копією паспорта громадянина рф, виданого на ім`я відповідача 20.07.2001 (а.с. 130).

У дослідженому судом свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 04.12.2012 міститься вказівка на громадянство ОСОБА_1 громадянство рф. Тобто на момент отримання спадщини, реєстрації права власності на спірні земельні ділянки та на момент розгляду справи відповідач є іноземцем в розумінні Законів України «Про громадянство України» та «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Крім того, наявність у ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні, відсутність паспорта громадянина України підтверджують його статус іноземця, та, відповідно, покладають обов`язок виконання вимог ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України.

Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (частини 1, 2 ст. 145 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частина 1 ст. 348 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом.

Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна.

Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

Згідно зі ст. 345 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом.

Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у раз і конфіскації.

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки (п. «в» ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України).

Згідно з п. «д» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України підставами припинення права власності на земельну ділянку є конфіскація за рішенням суду.

Відповідно до п. «ґ» ч. 5 ст. 84 Земельного кодексу України держава набуває права власності на землю у разі конфіскації земельної ділянки.

Згідно з ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 № 603 (у редакції наказу від 08.03.2023 № 85) затверджено положення про головне управління Держгеокадастру у Сумській області. Згідно з п.п. 27, 34 п. 4 Положення Головне управління відповідно до покладених на нього завдань: організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності; подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом.

Таким чином, головне управління Держгеокадастру у Сумській області є в даному випадку органом, який уповноважений відповідно до ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України звертатися з позовом про конфіскацію спірних земельних ділянок.

При цьому, листом від 08.04.2025 № 54/1-2530ВИХ-25 Сумська окружна прокуратура повідомила головне управління Держгеокадастру у Сумській області про порушення вимог земельного законодавства та наявність підстав для звернення до суду із позовом про конфіскацію земельних ділянок (а.с. 96).

Листом від 10.04.2025 № 10-18-0.612-1103/2-25 головне управління повідомило Сумську окружну прокуратуру про не звернення до суду із позовами про конфіскацію земельних ділянок, в тому числі спірних, у зв`язку з відсутністю коштів (а.с. 97-98).

У подальшому Сумська окружна прокуратура повідомила головне управління про звернення до суду з позовом про конфіскацію, в тому числі земельних ділянок, належних ОСОБА_1 (а.с. 99).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У даному випадку компетентний орган головне управління Держгеокадастру у Сумській області, знав про наявність порушень законодавства, яке полягало у не відчуженні іноземцем земельної ділянки сільськогосподарського призначення понад строк, встановлений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України.

Таким чином підстави звернення прокурора до суду із позовом щодо захисту інтересів держави є обґрунтованими.

Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

У межах даної справи прокурором обґрунтовано, а судом підтверджено наявність законних підстав для втручання у право особи на володіння земельними ділянками.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого держава користується значною свободою (полем) розсуду. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституція України визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Земельний кодекс України містить правило, передбачене ч. 2 ст. 81, відповідно до якого іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Зазначене положення є реалізацією конституційного припису про особливу роль землі як національного багатства, особливо земель сільськогосподарського призначення, які є основою продовольчої та економічної безпеки держави, джерелом добробуту суспільства. А тому перебування земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власності іноземних громадян виключається.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Дроздик та Мікула проти України» від 24.10.2024 зазначив, що втручання у мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Умови відшкодування шкоди згідно з відповідним законодавством є суттєвими для оцінки, чи відповідав оскаржуваний захід необхідному справедливому балансу і, зокрема, чи покладав він непропорційний тягар на заявниць (рішення у справі «Святі монастирі проти Греції» від 09.12.1994, пункт 71). Суд уже встановлював, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин (рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини», пункт 94).

Законодавство України передбачає компенсаційний механізм відшкодування особі, земельна ділянка якої конфіскується за рішенням суду, а саме виплату вартості такої земельної ділянки після її продажу.

Зокрема ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України передбачає, що конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Таким чином позбавлення особи права на майно буде врівноважене відшкодуванням їй вартості такого майна, що не може вважатися непропорційним втручанням у право власності особи та забезпечить справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та інтересами такої особи.

З огляду на викладене вище, суд вважає позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі головного управління Держгеокадастру у Сумській області обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Сумської обласної прокуратури підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в загальному розмірі 3633,60 грн., в тому числі 2422,40 грн. за подання позовної заяви та 1211,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову (а.с. 104, 111).

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов заступника керівника Сумської окружної прокуратури Кригіна Володимира Вікторовича в інтересах держави в особі головного управління Держгеокадастру у Сумській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок задовольнити.

Конфіскувати у власність держави в особі головного управління Держгеокадастру у Сумській області (40022, м. Суми, вул. Революції Гідності, 32; ) земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:002:0073, площею 2,7113 га, :06:001:0168, площею 0,4209 га та :06:001:0671, площею 0,1013 га, розташовані на території Лебединської міської територіальної громади, Сумського району Сумської області, які належать громадянину російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Сумської обласної прокуратури (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, 33; ) судові витрати у вигляді судового збору в загальному розмірі 3633,60 грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.10.2025.

Суддя Вадим КОСОЛАП