ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/616/25Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р.
Провадження № 22-ц/817/1028/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

розглянувши у письмовому провадженні, без виклику сторін, цивільну справу № 599/616/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 липня 2025 року, ухваленого суддею Іваницьким О.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання матері,

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів у розмірі по 5000 грн з кожного щомісячно.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона є матір`ю відповідачів, непрацездатною особою, пенсіонером за віком. Оскільки їй 65 років, має ряд хронічних захворювань і потребує кожен місяць коштів на лікування, розмір її пенсії незначний, та є недостатнім для життя, тому вона потребує матеріальної допомоги, в зв`язку з чим змушена звернутись до суду з позовом.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 липня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначила, що суд першої інстанції не врахував її реальний фінансовий стан та умови проживання. Так, при сучасних цінах на продукти, комунальні послуги, медикаменти, отриманих нею доходів не вистачає навіть на елементарні речі необхідні людині для виживання.

В свою чергу, зі сторони відповідачів, є лише їх слова, що вони неодноразово надавали грошову допомогу на її потреби - проведення ремонтних робіт, лікування, відпочинок, однак жодних підтверджень цих слів вони не надали. В дійсності відповідачі вже тривалий період не спілкуються із нею та жодної допомоги їй не надають.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не поступав.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що згідно копій свідоцтва про народження ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 9,10).

Позивачка є пенсіонеркою, що підтверджено довідкою про доходи та отримує пенсію за віком згідно довідки про доходи № 1792 4270 3272 2745 в розмірі 3811 грн (а.с.12).

У власності ОСОБА_1 знаходиться житловий будинок загальною площею 76,2 кв.м з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав про реєстраційний об`єкт нерухомого майна за № 226 (а.с.90).

У ОСОБА_1 у власності є також три ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :01:001:1145, :01:001:1023, :01:001:0489, які передані у користування по договорам оренди суб`єкту підприємництва ТОВ "Зборівські лани" (а.с. 90-94).

Відповідач ОСОБА_2 працює співаком в Тернопільській обласній філармонії у м. Тернополі та має середній заробіток у сумі 18865,07 грн (а.с. 74). На його утримані є малолітня дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 01.10.2021 року (а.с. 51) та дружина ОСОБА_5 , яка на даний час перебуває у відпустці без збереження забортної плати по догляду за дитиною до 4-х років, що підтверджується довідкою (вих № 93/01 від 14.04.2025) та копією наказу № 455-к/тр про надання відпустки від 13.09.2024 року (а.с. 53-54).

Відповідачка ОСОБА_3 на даний час перебуває у Республіці Італія. На її утримані перебуває дитина ОСОБА_6 , яка згідно виписки з Центру хірургії епілепсії та рухових розладів Неврологічного інституту Нейромед Л.Р.К.К.С. Середзеноморський має діагноз доброякісна епілепсія дитячого віку центральних скроневих параксизмів (а.с. 76).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів того, що позивачу не достатньо коштів для забезпечення нормального функціонування організму, збереження здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості - позивач не подала.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тлумачення даної норми права свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

З указаного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум.

Таким чином, при встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі.

У постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року у справі №130/2233/15-ц зазначено, що тягар доказування можливості платника надавати матеріальну допомогу покладається на позивача.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона є непрацездатною та отримує пенсію у розмірі 3811,46 грн, має низку захворювань. Тому розмір пенсії не дозволяє їй забезпечувати належний рівень життя та оплачувати лікування.

Разом з цим, відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік" установлено, що з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність становить 2361 грн.

Отже, ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі, не нижчому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Крім цього, у власності позивачки знаходиться будинковолодіння загальною площею 76,2 кв.м з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а також три ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :01:001:1145, :01:001:1023, :01:001:0489, які передані позивачкою у користування по договорам оренди суб`єкту підприємництва ТОВ "Зборівські лани".

Отже, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позивач не довела, що у неї недостатньо коштів для забезпечення нормального функціонування організму, а також для придбання продуктів харчування, оплати комунальних послуг, придбання ліків.

Таким чином, не доведення належними та допустимими доказами факту потреби у матеріальній допомозі виключає можливість застосування частини 1 статті 202 СК України та покладення на відповідача обов`язку утримувати своїх батьків.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 липня 2025 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду залишено без змін, тому відсутні підстави для проведення розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома