Справа № 175/7435/25
Провадження № 2/175/1722/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року Дніпровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченка О.Г.,

з секретарем Кульпіною Л.Г..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 червня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися, усно уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилався на те, що ним 03.09.2024 року була подана заява до прокуратури Дніпропетровської області яка зареєстрована 04.09.2024 року за N? 60 625-24 про вчинення кримінального правопорушення за ст. 367 КК України Слідчим третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного Бюро Розслідування розташованого у м. Полтаві Єрмаковим Ю.І., який грубо порушував КПК України в кримінальному провадженні N?0000034, а саме не виконував письмові вказівки прокурора. Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Цховребова А. від 05.09.2024 року N? 20-1401ВИХ-24 N? 20-3516-22 позивачу було відмовлено у його заяві про внесення до ЄРД кримінального правопорушення за ст. 367 КК України Слідчим третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного Бюро Розслідування розташованого у м. Полтаві Єрмаковим Ю.І. 06.09.2024 року позивач отримав відповідь від прокуратури Дніпропетровської області про відмову в внесенні до ЄРДР. Таким чином, зазначена бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області не може бути підставою для відмови у внесенні уповноваженою особою даного органу прокуратури після отриманні заяви від 03.09.2024 року про вчинене кримінальне правопорушення відповідних відомостей до ЄРДР, оскільки такий обов`язок прямо передбачений ст. 214 КПК України і не може тлумачитися службовими особами прокуратури на свій власний розсуд. Вищевказане змусило позивача звернутися до слідчого судді за захистом своїх прав відповідно до ст. 247 КПК України «кожного гарантується право на оскарження процесуальних рішень чи бездіяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим кодексом». 06 вересня 2024 року позивачем була подана скарга до суду на бездіяльність прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальної дії невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до системи ЄДР, згідно ст. 214 КПК України. 11.09.2024 року була винесена ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі N? 201/10941/24, якою скаргу позивача на бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області задоволено та зобов`язано прокуратуру внести до ЄРДР відомості за заявою. 23.09.2024 року позивач отримав відповідь прокуратури з витягом з ЄРДР кримінального провадження N? 0000423 від 18.09.2024 року відносно слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного Бюро Розслідування розташованого у м. Полтаві Єрмакова Ю.І., за ч.1 ст. 367 КК України. Державним Бюро Розслідувань почалося досудове розслідування кримінального провадження N?0000423 за ч. 1 ст.367 КК України внесено до системи ЄРДР 18 вересня 2024 року відносно протиправних дій слідчого ДБР Єрмакова Ю.I. за заявою ОСОБА_1 . З 18.09.2024 року у кримінальному провадженні N?0000423 жодної слідчої (розшукової) дії проведене не було, навіть не допитали позивача, що змусило останнього 29.11.2024 року подати заяву до процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича, відповідно до вимог ст. 55 КПК України, про визнання потерпілим в кримінальному провадженні N? 0000423 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. 04.12.2024 року позивач отримав постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича, від 02.12.2024 року про відмову в заяві про визнання потерпілим в кримінальному провадженні N? 0000423, що змусило позивача звернутися зі скаргою до слідчого судді на зазначену постанову. 09.12.2024 року слідчим суддею Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Ханієвою Ф.М. справа N? 203/7055/24, постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича, від 02.12.2024 року про відмову в заяві про визнання потерпілим в кримінальному провадженні N? 0000423, було скасовано та зобов`язано повторно розглянути заяву від 29.11.2024 року про визнання потерпілим в кримінальному провадженні N? 0000423. 20.12.2024 року позивач знову отримав постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича, від 18.12.2024 року про відмову в його заяві про визнання потерпілим в кримінальному провадженні 0000423, рішення у виді постанови було винесено незаконно, безпідставно, що знову змусило позивача звернутися зі скаргою до слідчого судді на зазначену постанову. 27 грудня 2024 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі: слідчого судді Іваницької I.В. у справі N? 203/7643/24 виніс ухвалу якою скасував постанову прокурора Сакоренко I.О. про відмову у визнанні потерпілим від 18.12.2024 у кримінальному провадженні N?0000423. Зобов`язав уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні N?0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2024 про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні N?0000423.Обґрунтовуючи ухвалу суду про скасування постанови слідчий суддя звернув увагу на те що: відмовляючи в залученні заявника в якості потерпілого у кримінальному провадженні, прокурор відповідне рішення належним чином не мотивував, не надав оцінки викладеним в заяві обставинам, зокрема, щодо спричинення заявникові шкоди (матеріальної, моральної) діями службових осіб правоохоронних органів. Вказані обставини підлягали перевірці, зокрема шляхом допиту заявника та відповідних працівників правоохоронних органів тощо. Для набуття статусу потерпілого достатньо подання заяви про вчинення щодо особи кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого, висновки про що викладені у постанові Верховного Суду у справі N?539/3185/17. Розмір заподіяної шкоди або обставини її відсутності мають встановлюватися під час досудового розслідування, проте зі змісту оскаржуваної постанови не вбачається проведення дій, спрямованих на встановлення цих обставин, зокрема, причинно-наслідкового зв`язку між діянням (у разі якщо подія останнього буде встановлена) і шкодою (матеріальною та/або моральною) або його відсутності, обов`язковість доказування яких визначена пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК, з огляду на те, що заявник для перевірки викладеного у його заяві з цих обставин безпосередньо не допитувався. Відповідно, висновки прокурора в оскаржуваній постанові про відсутність будь-яких відомостей про факт завдання шкоди заявникові діями службових осіб правоохоронних органів є помилковими, тим паче, що будь-яких слідчий дій, спрямованих на встановлення відповідних обставин (зокрема, виду, розміру шкоди) не проводилося. Тобто слідчі судді два рази скасовували незаконні постанови прокурора Сакоренко І.О. про відмову в визнанні потерпілим але він проігнорував вищезазначені ухвали суду де було все чітко йому роз?яснено. Останню ухвалу суду від 27.12.2024 року про зобов?язаня уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні N?0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2024 про визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні N?0000423 прокурор Сакоренко І.О. так і не виконав фактично вчинив злочин невиконання ухвали суду ст. 382 КК України. 07.01.2025 року позивач подав скаргу до прокуратури Дніпропетровської області на бездіяльність прокурора Сакоренко I.О. у кримінальному провадженні N?0000423. Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 15.01.2025 року N? 31/2-47 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було запропоновано звернутися з дисциплінарною скаргою. Відповідь була необгрунтована та неповна, фактично прокурор Павло Геня приховав протиправні дії свого підлеглого прокурора Сакоренко І.О. який не виконав ухвалу суду до теперішнього часу. Начальник відділу обласної прокуратури Павло Геня у зв`язку з грубими порушеннями свого підлеглого та невиконання ухвали суду навіть не відсторонив його. Позивачем 03.02.2025 року подана заява до прокуратури Дніпропетровської області про вчинення кримінального правопорушення прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича за ст. 382 КК України. Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 05.02.2025 року N? 31/2-164 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було відмовлено у заяві про внесення до ЄРДР кримінального правопорушення прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича за ст. 382 КК України. Начальник відділу обласної прокуратури Геня П. не вбачає протиправних дій свого підлеглого прокурора Сакоренко І.О. який не виконав ухвалу суду від 27.12.2024 року, але позивач не став оскаржувати у суді зазначену бездіяльність прокуратури. Враховуючи бездіяльність начальника відділу обласної прокуратури Геня П. який не вбачає протиправних дій свого підлеглого прокурора Сакоренко І.О. позивач звернувся до керівництва прокуратури, після чого відбулася зустріч з Начальником управління обласної прокуратури Володимиром Тимошенко де позивача запевнили що розберуться. Лише 04.03.2025 року на позивача електронну пошту надійшли копії відповіді в вигляді листа за підписом начальника управління Дніпропетровської обласної прокуратури Володимира Тимошенко від 13.02.2025 року N? 31/2-215 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було повідомлено, що за результатами особистого прийому було змінено прокурора в кримінальному провадженні N?0000423 та призначено прокурора Коваля І.Ю., крім того повідомили, що на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі N? 203/7643/24 прокурором повторно розглянуто мою заяву, також долучено копію постанови прокурора Коваль І.Ю. про відмову в визнанні потерпілим від 12.02.2025 року. Що знову змусило позивача звернутися зі скаргою до слідчого судді на постанову тепер вже прокурора Коваль .Ю. про відмову в визнанні позивача потерпілим від 12.02.2025 року. 05 березня 2025 року позивачем була подана скарга до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим від 12.02.2025 у кримінальному провадженні N?0000423. 06 березня 2025 року слідчий суддя Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Колесніченко О.В. винесла ухвалу у справі N? 203/1443/25 про призначення судового засідання скарги на 07 березня 2025 року об 11 год.00 хв. 07 березня 2025 року позивач приїхав до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на 11 годину, зателефонував до приймальні слідчого судді Колесніченко О. В. де мене запросили до залу судового засідання N? 4. Зайшовши до залу засідань позивч чекав там до 11 год. 20 хв. прокурор Коваль ІЮ. на судове засідання не з`явився, подав заяву про відкладення засідання спочатку на 12.03.2025 року на 10 год. 30 хв. потім судове засідання перенесли на 13.03.2025 року на 10 год. 20 хв. 13.03.2025 року секретар суді повідомив що сьогодні до суду на електронну пошту Вхідний номер (авт.): ЕП-2095/25-Вx від ДБР надали копію постанови від 13.03.2025 року про закриття кримінального провадження N?0000423., та Вхідний номер (авт.): ЕП-2096/25-Вх від прокурора Коваль ІЮ. заява про розгляд без його участі. Судове засідання знову перенесли тепер вже на 14.03.2025 року на 12 год.50 хв. Тобто прокурор Коваль І.Ю. свідомо подавав заяви про переніс судових засідань розгляду скарги, щоб зі слідчим 13.03.2025 року закрити кримінальне провадження N?0000423 при цьому не надіслали мені постанову про закриття провадження грубо порушивши ст. 60 КПК України права потерпілого та заявника, а також грубо порушив ч. 5 ст. 284 КПК України в якій чітко зазначено, що копія постанови про закриття кримінального провадження надсилається заявнику потерпілому. Копія постанови старшого слідчого Мішуровського В.В. від 13.03.2025 року про закриття кримінального провадження N?0000423. отримана ОСОБА_1 14.03.2025 року з електронного суду справи N?203/1443/25. 18 березня 2025 року позивачем була подана скарга до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на постанову постанови старшого слідчого ДБР Мішуровського В.В. від 13.03.2025 року про закриття кримінального провадження N?0000423. 25.03.2025 року слідчим суддею Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Колесніченко О.В. справа N? 203/1443/25 у зв?язку закриттям зазначеного провадження була винесена ухвала якою позивачу відмовили та роз?яснили, що у разі скасування постанови про закриття кримінального провадження N?0000423 заявник не позбавлений права оскаржити в передбаченому ст.303 КПК України порядку постанову з процесуального питання залучення потерпілим. Судове засідання розгляду скарги про закриття кримінального провадження N?0000423 у справі N? 203/1827/25 було призначено на 14.05 2025 року, та постанову слідчого ДБР Мішуровського В.В. про закриття кримінального провадження N?0000423 було скасовано. Позивачем 15.05.2025 року подана заява до прокуратури Дніпропетровської області про виконання ухвали слідчого судці Центрального районного суду м. Дніпра Єдаменка С.В. від 14.05.2025 року у справі N? 203/1827/25. Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 19.05.2025 року N? 31/2-691ВИХ-25, 31/2-5121-24 на виконання ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Дніпра Єдаменка С.В. від 14.05.2025 року у справі N? 203/1827/25, Дніпропетровською обласною прокуратурою 16.05.2025 року відновлено проведення досудового розслідування кримінального провадження N? 0000423 про що внесено відомості до ЄРДР. 20 травня 2025 року позивачем була подана скарга до слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпро на постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим від 12.02.2025 у кримінальному провадженні N?0000423. 27 травня 2025 року слідчим суддею Центрального районного суду м. Дніпро Колесніченко О.В. справа N? 203/3330/25 була винесена ухвала якою скаргу задоволено та скасовано постанову прокурора Коваль ІЮ. про відмову у визнанні потерпілим від 12.02.2025 у кримінальному провадженні N?0000423. Зобов`язано уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні N?0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2024 про визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні N?0000423. 04.06.2025 року на позивача електронну пошту надійшла постанова прокурора Коваль І.Ю. від 03.06.2025 року про відмову у визнанні позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0000423. Прокурор Коваль І.Ю. свідомо проігнорував ухвалу Кіровського районного суду міста Дніпропетровська у складі: слідчого судді Іваницької І.В. у справі N? 203/7643/24 від 27.12.2024 року та ухвалу Центрального районного суду м. Дніпро у складі: слідчого судді Колесніченко О.В. справа N? 203/3330/25 від 27.05.2025 року якими були скасовані попередні постанови, та все досконало роз`яснено. На думку позивача прокуратура свідомо знущалася над ним і він вимушений був четвертий раз оскаржувати безглузду постанову про відмову визнання його потерпілим. 05 червня 2025 року позивачем була подана скарга до слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпро на постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим від 03.06.2025у кримінальному провадженні N?0000423. Очевидно вбачається упередженість прокурора Сакоренко I.O. та прокурора Коваль І.Ю. відносно позивача, відмовляючи йому у визнання потерпілим в порушення ст. 55 КПК України до того ж прокурори Сакоренко I.O. та Коваль ІЮ. хочуть позбавити позивача прав потерпілого, щоб він не міг звертатися з клопотаннями про проведення слідчих (розшукових) дій бо слідчий та прокурор самі нічого робити не будуть. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2, п. 2 п. 10 ч.1 ст. З Закону України «Про прокуратуру», на прокуратуру покладена функція нагляду за додержанням законів органами, що провадять досудове слідство, а діяльність прокуратури грунтується на засадах законності, справедливості, неупередженості. об?єктивності та неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки. Пункти 1, 3, 4 частини 4 статті 19 Закону України «Про прокуратуру», зобов?язують прокурора виявляти повагу до осіб під час здійснення своїх повноважень, діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, додержуватися правил прокурорської етики. Згідно із ст. 15 Закону «Про звернення громадян» керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, зобов?язані об?єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Отже вказана норма гарантує безумовне право особи на одержання відповіді на свою заяву (звернення) від будь-якого суб?єкта звернення незалежно від виду та форми власності, оскільки саме так державою гарантується забезпечення і утвердження прав, свобод та інтересів людини, закріплених Конституцією та чинним законодавством, що є головним обов?язком держави. Крім того, згідно вимог ст. 36 КПК України, прокурор зобов?язаний здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням але ми бачимо протилежне прокурор Сакоренко I.О. сам вчиняє протиправні дії. У відповідності з вимогами статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування. Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Згідно положень ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами У країни. Статтею 68 Конституції України визначено, що кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У відповідності до принципів і засад, гарантованих ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов?язком держави. Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Очевидно вбачається що прокуратура Дніпропетровської області грубо порушила вищезазначені Закони України, бо саме на прокуратуру покладені обов?язки за наглядом за законністю та швидкого, повного та неупередженого проведення досудового розслідування у розумні строки. З 18.09.2024 року кримінальному провадженні N?0000423 Жодної слідчої (розшукової) дії проведене не було прокурори Сакоренко І.О. та Коваль І.Ю. грубо порушили ст. 219 КПК України, ст. 28 КПК України, ст. 113 КПК України.Також встановлено факт надмірно тривалого досудового розслідування кримінального провадження N?0000423 дев?ять місяців. За цей тривалий час як вважає позивач прокурори просто над ним знущалися і він змушений був шість разів звертатися зі скаргами до суду про що є відповідні ухвали суду а це його час, кошти, нерви бо прокурори свідомо не хотіли розслідувати просту справу відносно слідчого ДБР Єрмакова Ю.І. а саме: в межах кримінального провадження N?0000034 процесуальним прокурором Дробот Ю.В. особисто слідчому ДБР ОСОБА_2 надавалися три рази письмові вказівки а саме: 27.10.2023 року N?20-1234 вих-23, 20-3516-22 з встановленням строку виконання до 27.11.2023 року, 22.12.2023 року N? 20-1554 вих-23,20-3516-22 з встановленням строку виконання до 23.01.2024 року, та 01.08.2024 року N? 20-1176 вих-24, 20-3516-22 з встановленням строку виконання до 01.09.2024 року але слідчий Єрмаков Ю.I. не виконав їх, що є злочином передбаченим ст.367 КК України. 23.03.2024 року позивач отримав від слідчого Єрмакова Ю.I. постанову про закриття кримінального провадження N?0000034 від 23.01.2024 року. Що змусило позивача звернутися до процесуального прокурора Дробот Ю.В. згідно КПК України про скасування незаконної постанови слідчого ДБР Єрмакова Ю.І. про закриття кримінального провадження N?0000034 від 23.01.2024 року. 25.03.2024 року процесуальним прокурором Дробот Ю.В. незаконна та необгрунтована постанова про закриття кримінального провадження N?0000034 від 23.01.2024 року. Скасована та зазначено, що слідчий не виконав письмові вказівки прокурора від 28.04.2023, 22.09.2023, 27.10.2023, 22.12.2023 року. Крім того у вказаному кримінальному провадженні 29.08.2023 року прокурором надавалися письмові вказівки до керівництва ДБР у м. Полтаві про проведення слідчих (розшукових) дій, які також виконано не було. Враховуючи протиправну бездіяльність слідчого ДБР Єрмакова Ю.І. 29.07.2024 року позивачем було подано клопотання процесуальному прокурору про надання повторних письмових вказівок слідчому про проведення слідчих ( розшукових) дій у Кримінальному провадженні N?0000034. Позивач отримав відповідь від 01.08.2024 року N? 20-1176 вих-24, 20-3516-22 за підписом начальника відділу обласної прокуратури Алан ЦХОВРЕБОВ, де зазначено, що позивача клопотання задоволене та 01.08.2024 року слідчому ДБР Єрмакову Ю.I. надані письмові вказівки, та надано копію письмових вказівок прокурора Дробот Ю.В. від 01.08.2024 року N? 20-1174 вих-24, 20-3516-22 де було встановлено строк виконання зазначених вказівок до 01.09.2024 року але слідчий їх не виконав. Як вбачається згідно вимог ст. 36 КПК України, прокурор під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва неодноразово надавав письмові вказівки про проведення слідчих (розшукових) дій слідчому ДБР ОСОБА_3 з встановленням строків виконання але вони грубо були проігноровані останнім до теперішнього часу. В статі 40 КПК України в ч.1 чітко зазначено, що слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій, в ч. 4 статі 40 КПК України також чітко зазначено, що слідчий зобов?язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються в письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність. Досудове розслідування в об?єднаному кримінальному провадженні N?0000034 за ч.1 ст. 365 , ч.2 ст.397, ч.1 ст. 384, ч. 1 ст.367, ч.3 ст.371, ч. 2 ст.382, ч. 2 ст. 382, ч. 1 ст.399, ст. 366-1 , ч.1 ст.367, ч.4 ст.190 КК України внесено до системи ЄРДР 10 серпня 2015 року. до теперішнього часу не завершене до суду не направлено. В кримінальному провадженні N?0000034 в якому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є потерпілими був поданий цивільний позов в порядку ст. 128 КПК України на суму 9 238 214 гривень (дев?ять мільйонів двісті тридцять вісім тисяч двісті чотирнадцять) гривень матеріальної шкоди та 2 000 000 ( два мільйони ) гривен моральної шкоди. Встановлено суб?єкт злочину - спеціальний - слідчий органу досудового розслідування ДБР Єрмаков. Ю.І. (п. 17 ч. 1 ст. 3, статті 38, 40 КПК). Встановлено суб?єктивна сторона злочину характеризується виною у формі прямого умислу слідчого ДБР ОСОБА_3 , бо він усвідомлює суспільну небезпечність невиконання законних вказівок прокурора, наданих в обстановці кримінального провадження, а також систематичний характер такого невиконання і бажає діяти саме таким чином. Встановлено об?єктивна сторона злочину характеризується пасивною поведінкою суб?єкта слідчого ДБР ОСОБА_6 - бездіяльністю, яка виявляється у систематичному невиконанні (ухиленні від виконання) законних, письмових вказівок прокурора з боку слідчого, тобто особи, яка за законом була зобов?язана і мала реальну можливість їх виконати. Встановлено службову недбалість слідчого ДБР ОСОБА_3 , його невиконання та неналежного виконання своїх службових обов?язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної матеріальної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Тобто очевидно встановлений склад злочину слідчим ДБР ОСОБА_3 передбачений ст. 367 КК. України. Очевидно вбачається умисне, систематичне, неодноразове невиконання слідчим ДБР Єрмаковим Ю.І. законних вказівок прокурора, наданих ним письмово в установленому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку, при здійсненні кримінального провадження N?0000034. Крім того ефективне розслідування у розумні строки цього кримінального провадження мало особливе значення для позивача (потерпілого), оскільки йдеться про притягнення до відповідальності осіб, які свідомо порушили його права, незаконно затримали мене, залякували вчиняли тиск та незаконно забрали майно а саме частину будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше ( АДРЕСА_2 ), збитки не відшкодовані, і не понесли за це жодної відповідальності. Вищезазначеними протиправними діями слідчого ДБР ОСОБА_6 позивачу були спричинена матеріальна та моральна шкода. Тобто прокурорами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 18.09.2024 року кримінальному провадженні N?0000423 жодної слідчої (розшукової) дії проведене не було і свідомо в порушення ст. 55 КПК України не визнавали позивача потерпілим. Також зазначає, що саме надмірна тривала бездіяльність прокуратури з 18.09.2024 року більше дев?яти місяців змусило позивача пенсіонера звернутися з позовом про відшкодування шкоди. Звертає увагу, що саме систематичне прийняття незаконних відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб прокуратури, надмірну тривалість досудового розслідування, Відверто порушуючи вимоги КПК України, прокурори всіляко сприяли уникненню законної відповідальності дій слідчого ДБР ОСОБА_3 , внаслідок чого в кримінальному провадженні N?0000423 позивач змушений був сім разів звертатися до суду, щоб скасувати безпідставні незаконні постанови які скасовувалися слідчими суддями. Стаття 130 КПК України. Відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. 1. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173. 1174 ЦК України).З посиланням на припис статей 1 та 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, статей 19 та 56 Конституції України, частини першою статті 1167 ЦК України, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (N? 2, Philis v. Greece), заява N?19773/92), статей 23, 1174 ЦК України та з урахуванням відповідно до вимог ч.4 статті 263 ЦПК України висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року (справа N? 638/14009/17), від 27 травня 2020 року (справа N? 585/724/19), від 16 вересня 2020 року (справа N?638/6363/19), від 23 вересня 2020 року (справа N?638/14007/17) та Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі N? 916/1423/17 (провадження N? 12-208 гс 18). В зв?язку неефективністю і невиправданою тривалістю кримінального провадження, що потягло не розкриття злочину та уникненням конкретних, відомих слідчим і прокурорам особам, передбаченої законом відповідальності, відсутністю будь-яких результатів у досудовому розслідування,та необхідністю потерпілого тривалий час звертався до правоохоронних органів із клопотаннями, заявами, листами, скаргами, формальність реагування на позивача законні звернення ОСОБА_1 погіршився емоційний стан, з?явилася надмірна дратівливість, погіршився сон, що негативно впливає на його життя, набутої внаслідок вчиненого відносно нього злочину. Ще раз звертає увагу, що в результаті неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури Дніпропетровської області, які в порушення статті 214 КПК України не внесли до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, що були викладені позивачем в заяві від 03 вересня 2024 року, тобто в результаті такої неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури Дніпропетровської області він змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час і свої кошти, у зв?язку з чим вважає, що йому завдана, моральна шкода, яка полягає у його моральних стражданнях, пов?язаних з тим, що він не міг реалізувати своє право на розгляд своєї заяви, поданої до прокуратури Дніпропетровської області, й вимушений був докладати додаткових зусиль для поновлення свого права та розгляду своєї заяви в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством. Питання щодо відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб прокуратури, були дослідженні у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі N? 522/22008/15-(провадження N? 61-3462св18), де Суд Стягнув на користь позивача, моральну шкоду в розмірі 2000 гривень за рахунок коштів Державного бюджету У країни шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, за порушення статті 214 КПК України. Що стосується питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі N? 362/15/16-ц (провадження N? 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі N? 646/7015/19 (провадження N? 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі N? 308/14232/18 (провадження N? 61-10961 св20), від 23 лютого 2022 року в справі N? 646/5368/19 (провадження N? 61-15330св21), Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року справа N? 550/336/21 провадження N? 61-16672св21, Постанова КЦС ВС від 13.09.2023 N? 757/62500/16- (61-6809св23): Статті 1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов?язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов?язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв?язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Тривале розслідування кримінального провадження, невиконання прокурорами вимог кримінального процесуального закону, бездіяльність негативно впливають на моральний стан, завдаючи ОСОБА_1 моральної шкоди. З цих підстав просив стягнути з відповідачів на відшкодування такої шкоди 100 000 гривень, що відповідає принципу розумності, виваженості і справедливості, задовольнивши позов в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представником відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури надано відзив до суду, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви. В судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вважає позовні вимоги безпідставними та не доведеними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, надав заяву про відкладення розгляду справи, також раніше останнім надано відзив до суду, в якому проти позову заперечував, вважає його безпідставним, необґрунтованим та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності више вказного відповідача вище вказаних обставин відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 03 вересня 2024 року ОСОБА_1 була подана заява до прокуратури Дніпропетровської області яка зареєстрована 04.09.2024 року за N? 60 625-24 про вчинення кримінального правопорушення за ст. 367 КК України слідчим третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного Бюро Розслідування розташованого у м. Полтаві Єрмаковим Ю.І., який грубо порушував КПК України в кримінальному провадженні N?0000034, а саме не виконував письмові вказівки прокурора.

Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Цховребова А. від 05.09.2024 року N? 20-1401ВИХ-24 N? 20-3516-22 позивачу було відмовлено у його заяві про внесення до ЄРД кримінального правопорушення за ст. 367 КК України Слідчим третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного Бюро Розслідування розташованого у м. Полтаві Єрмаковим Ю.І.

06.09.2024 року позивач отримав відповідь від прокуратури Дніпропетровської області про відмову в внесенні до ЄРДР.

Позивач вказує, що зазначена бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області не може бути підставою для відмови у внесенні уповноваженою особою даного органу прокуратури після отриманні заяви від 03.09.2024 року про вчинене кримінальне правопорушення відповідних відомостей до ЄРДР, оскільки такий обов`язок прямо передбачений ст. 214 КПК України і не може тлумачитися службовими особами прокуратури на свій власний розсуд. Вищевказане змусило позивача звернутися до слідчого судді за захистом своїх прав відповідно до ст. 247 КПК України «кожного гарантується право на оскарження процесуальних рішень чи бездіяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим кодексом».

06 вересня 2024 року позивачем була подана скарга до суду на бездіяльність прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальної дії невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до системи ЄДР, згідно ст. 214 КПК України.

11.09.2024 року була постановлена ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі N? 201/10941/24, якою скаргу позивача на бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області задоволено та зобов`язано прокуратуру внести до ЄРДР відомості за заявою. 23.09.2024 року позивач отримав відповідь прокуратури з витягом з ЄРДР кримінального провадження N? 0000423 від 18.09.2024 року відносно слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного Бюро Розслідування розташованого у м. Полтаві Єрмакова Ю.І., за ч. 1 ст. 367 КК України.

Державним Бюро Розслідувань почалося досудове розслідування кримінального провадження N?0000423 за ч. 1 ст.367 КК України внесено до системи ЄРДР 18 вересня 2024 року відносно протиправних дій слідчого ДБР Єрмакова Ю.I. за заявою ОСОБА_1 .

З 18.09.2024 року у кримінальному провадженні N?0000423 жодної слідчої (розшукової) дії проведене не було, навіть не допитали позивача, що змусило останнього 29.11.2024 року подати заяву до процесуального керівника прокурора відділу

Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича, відповідно до вимог ст. 55 КПК України, про визнання потерпілим в кримінальному провадженні N? 0000423 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

04.12.2024 року позивач отримав постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича, від 02.12.2024 року про відмову в заяві про визнання потерпілим в кримінальному провадженні N? 0000423, що змусило позивача звернутися зі скаргою до слідчого судді на зазначену постанову.

09.12.2024 року слідчим суддею Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Ханієвою Ф.М. справа N? 203/7055/24, постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича, від 02.12.2024 року про відмову в заяві про визнання потерпілим в кримінальному провадженні N? 0000423, було скасовано та зобов`язано повторно розглянути заяву від 29.11.2024 року про визнання потерпілим в кримінальному провадженні N? 0000423.

20.12.2024 року позивач знову отримав постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича, від 18.12.2024 року про відмову в його заяві про визнання потерпілим в кримінальному провадженні 0000423, рішення у виді постанови було винесено незаконно, безпідставно, що знову змусило позивача звернутися зі скаргою до слідчого судді на зазначену постанову.

27 грудня 2024 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі: слідчого судді Іваницької I.В. у справі N? 203/7643/24 виніс ухвалу якою скасував постанову прокурора Сакоренко I.О. про відмову у визнанні потерпілим від 18.12.2024 у кримінальному провадженні N?0000423. Зобов`язав уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні N?0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2024 про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні N?0000423.

Обґрунтовуючи ухвалу суду про скасування постанови слідчий суддя звернув увагу на те що: відмовляючи в залученні заявника в якості потерпілого у кримінальному провадженні, прокурор відповідне рішення належним чином не мотивував, не надав оцінки викладеним в заяві обставинам, зокрема, щодо спричинення заявникові шкоди (матеріальної, моральної) діями службових осіб правоохоронних органів. Вказані обставини підлягали перевірці, зокрема шляхом допиту заявника та відповідних працівників правоохоронних органів тощо. Для набуття статусу потерпілого достатньо подання заяви про вчинення щодо особи кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого, висновки про що викладені у постанові Верховного Суду у справі N?539/3185/17. Розмір заподіяної шкоди або обставини її відсутності мають встановлюватися під час досудового розслідування, проте зі змісту оскаржуваної постанови не вбачається проведення дій, спрямованих на встановлення цих обставин, зокрема, причинно-наслідкового зв`язку між діянням (у разі якщо подія останнього буде встановлена) і шкодою (матеріальною та/або моральною) або його відсутності, обов`язковість доказування яких визначена пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК, з огляду на те, що заявник для перевірки викладеного у його заяві з цих обставин безпосередньо не допитувався. Відповідно, висновки прокурора в оскаржуваній постанові про відсутність будь-яких відомостей про факт завдання шкоди заявникові діями службових осіб правоохоронних органів є помилковими, тим паче, що будь-яких слідчий дій, спрямованих на встановлення відповідних обставин (зокрема, виду, розміру шкоди) не проводилося. Тобто слідчі судді два рази скасовували незаконні постанови прокурора Сакоренко І.О. про відмову в визнанні потерпілим але він проігнорував вищезазначені ухвали суду де було все чітко йому роз?яснено.

Ухвалу суду від 27.12.2024 року про зобов?язаня уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні N?0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2024 про визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні N?0000423 прокурор Сакоренко І.О. так і не виконав фактично вчинив злочин невиконання ухвали суду ст. 382 КК України. 07.01.2025 року позивач подав скаргу до прокуратури Дніпропетровської області на бездіяльність прокурора Сакоренко I.О. у кримінальному провадженні N?0000423.

Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 15.01.2025 року N? 31/2-47 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було запропоновано звернутися з дисциплінарною скаргою.

Відповідь була необґрунтована та неповна, фактично прокурор Павло Геня приховав протиправні дії свого підлеглого прокурора Сакоренко І.О. який не виконав ухвалу суду до теперішнього часу. Начальник відділу обласної прокуратури Павло Геня у зв`язку з грубими порушеннями свого підлеглого та невиконання ухвали суду навіть не відсторонив його.

Позивачем 03.02.2025 року подана заява до прокуратури Дніпропетровської області про вчинення кримінального правопорушення прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича за ст. 382 КК України.

Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 05.02.2025 року N? 31/2-164 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було відмовлено у заяві про внесення до ЄРДР кримінального правопорушення прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко Ігоря Олександровича за ст. 382 КК України.

Начальник відділу обласної прокуратури Геня П. не вбачає протиправних дій свого підлеглого прокурора Сакоренко І.О. який не виконав ухвалу суду від 27.12.2024 року, але позивач не став оскаржувати у суді зазначену бездіяльність прокуратури.

Враховуючи бездіяльність начальника відділу обласної прокуратури Геня П. який не вбачав протиправних дій прокурора Сакоренко І.О. позивач звернувся до керівництва прокуратури, після чого відбулася зустріч з Начальником управління обласної прокуратури Володимиром Тимошенко де позивача запевнили що розберуться. Лише 04.03.2025 року на позивача електронну пошту надійшли копії відповіді в вигляді листа за підписом начальника управління Дніпропетровської обласної прокуратури Володимира Тимошенко від 13.02.2025 року N? 31/2-215 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було повідомлено, що за результатами особистого прийому було змінено прокурора в кримінальному провадженні N?0000423 та призначено прокурора ОСОБА_8 , крім того повідомили, що на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі N? 203/7643/24 прокурором повторно розглянуто його заяву, також долучено копію постанови прокурора Коваль І.Ю. про відмову в визнанні потерпілим від 12.02.2025 року.

Вказане знову змусило позивача звернутися зі скаргою до слідчого судді на постанову прокурора Коваль .Ю. про відмову в визнанні позивача потерпілим від 12.02.2025 року.

05 березня 2025 року позивачем була подана скарга до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим від 12.02.2025 у кримінальному провадженні N?0000423.

06 березня 2025 року слідчий суддя Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Колесніченко О.В. постановила ухвалу у справі N? 203/1443/25 про призначення судового засідання скарги на 07 березня 2025 року об 11 год.00 хв. 07 березня 2025 року позивач приїхав до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на 11 годину, зателефонував до приймальні слідчого судді Колесніченко О. В. де його запросили до залу судового засідання N? 4. Зайшовши до залу засідань позивач чекав там до 11 год. 20 хв. прокурор Коваль ІЮ. на судове засідання не з`явився, подав заяву про відкладення засідання спочатку на 12.03.2025 року на 10 год. 30 хв. потім судове засідання перенесли на 13.03.2025 року на 10 год. 20 хв. 13.03.2025 року секретар суді повідомив що сьогодні до суду на електронну пошту Вхідний номер (авт.): ЕП-2095/25-Вx від ДБР надали копію постанови від 13.03.2025 року про закриття кримінального провадження N?0000423., та Вхідний номер (авт.): ЕП-2096/25-Вх від прокурора Коваль ІЮ. заява про розгляд без його участі. Судове засідання знову перенесли на 14.03.2025 року на 12 год.50 хв. Тобто прокурор Коваль І.Ю. свідомо подавав заяви про відкладення судових засідань розгляду скарги, щоб зі слідчим 13.03.2025 року закрити кримінальне провадження N?0000423 при цьому не надіслали позивачу постанову про закриття провадження грубо порушивши ст. 60 КПК

України права потерпілого та заявника, а також грубо порушив ч. 5 ст. 284 КПК України в якій чітко зазначено, що копія постанови про закриття кримінального провадження надсилається заявнику потерпілому.

Копія постанови старшого слідчого Мішуровського В.В. від 13.03.2025 року про закриття кримінального провадження N?0000423. отримана ОСОБА_1 14.03.2025 року з електронного суду справи N?203/1443/25.

18 березня 2025 року позивачем була подана скарга до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на постанову постанови старшого слідчого ДБР Мішуровського В.В. від 13.03.2025 року про закриття кримінального провадження N?0000423.

25.03.2025 року слідчим суддею Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Колесніченко О.В. справа N? 203/1443/25 у зв?язку закриттям зазначеного провадження була постановлена ухвала якою позивачу відмовили та роз?яснили, що у разі скасування постанови про закриття кримінального провадження N?0000423 заявник не позбавлений права оскаржити в передбаченому ст.303 КПК України порядку постанову з процесуального питання залучення потерпілим.

Судове засідання розгляду скарги про закриття кримінального провадження N?0000423 у справі N? 203/1827/25 було призначено на 14.05 2025 року, та постанову слідчого ДБР Мішуровського В.В. про закриття кримінального провадження

N?0000423 було скасовано.

Позивачем 15.05.2025 року подана заява до прокуратури Дніпропетровської області про виконання ухвали слідчого судці Центрального районного суду м. Дніпра Єдаменка С.В. від 14.05.2025 року у справі N? 203/1827/25.

Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 19.05.2025 року N? 31/2-691ВИХ-25, 31/2-5121-24 на виконання ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Дніпра Єдаменка С.В. від 14.05.2025 року у справі N? 203/1827/25, Дніпропетровською обласною прокуратурою 16.05.2025 року відновлено проведення досудового розслідування кримінального провадження N? 0000423 про що внесено відомості до ЄРДР.

20 травня 2025 року позивачем була подана скарга до слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпро на постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим від 12.02.2025 у кримінальному провадженні N?0000423.

27 травня 2025 року слідчим суддею Центрального районного суду м. Дніпро Колесніченко О.В. справа N? 203/3330/25 була постановлена ухвала якою скаргу задоволено та скасовано постанову прокурора Коваль ІЮ. про відмову у визнанні потерпілим від 12.02.2025 у кримінальному провадженні N?0000423. Зобов?язано уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні N?0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2024 про визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні N?0000423.

04.06.2025 року на позивача електронну пошту надійшла постанова прокурора Коваль І.Ю. від 03.06.2025 року про відмову у визнанні позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0000423.

Прокурор Коваль І.Ю. свідомо проігнорував ухвалу Кіровського районного суду міста Дніпропетровська у складі: слідчого судді Іваницької І.В. у справі N? 203/7643/24 від 27.12.2024 року та ухвалу Центрального районного суду м. Дніпро у складі: слідчого судді Колесніченко О.В. справа N? 203/3330/25 від 27.05.2025 року якими були скасовані попередні постанови, та все досконало роз`яснено.

На думку позивача прокуратура свідомо знущалася над ним і він вимушений був четвертий раз оскаржувати постанову про відмову визнання його потерпілим.

05 червня 2025 року позивачем була подана скарга до слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпро на постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим від 03.06.2025 у кримінальному провадженні N?0000423. На думку позивача очевидно вбачається упередженість прокурора Сакоренко I.O. та прокурора Коваль І.Ю. відносно позивача, відмовляючи йому у визнання потерпілим в порушення ст. 55 КПК України до того ж прокурори Сакоренко I.O. та Коваль ІЮ. хочуть позбавити позивача прав потерпілого, щоб він не міг звертатися з клопотаннями про проведення слідчих (розшукових) дій бо слідчий та прокурор самі нічого робити не будуть. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2, п. 2 п. 10 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру», на прокуратуру покладена функція нагляду за додержанням законів органами, що провадять досудове слідство, а діяльність прокуратури грунтується на засадах законності, справедливості, неупередженості. об?єктивності та неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки. Пункти 1, 3, 4 частини 4 статті 19 Закону України «Про прокуратуру», зобов?язують прокурора виявляти повагу до осіб під час здійснення своїх повноважень, діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, додержуватися правил прокурорської етики. Згідно із ст. 15 Закону «Про звернення громадян» керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, зобов?язані об?єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Отже вказана норма гарантує безумовне право особи на одержання відповіді на свою заяву (звернення) від будь-якого суб?єкта звернення незалежно від виду та форми власності, оскільки саме так державою гарантується забезпечення і утвердження прав, свобод та інтересів людини, закріплених Конституцією та чинним законодавством, що є головним обов?язком держави.

Крім того, згідно вимог ст. 36 КПК України, прокурор зобов?язаний здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням але ми бачимо протилежне прокурор Сакоренко I.О. сам вчиняє протиправні дії.

У відповідності з вимогами статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно положень ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами У країни.

Статтею 68 Конституції України визначено, що кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У відповідності до принципів і засад, гарантованих ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов?язком держави.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

На думку позивача вбачається що прокуратура Дніпропетровської області грубо порушила вищезазначені Закони України, бо саме на прокуратуру покладені обов?язки за наглядом за законністю та швидкого, повного та неупередженого проведення досудового розслідування у розумні строки.

З 18.09.2024 року кримінальному провадженні N?0000423 жодної слідчої (розшукової) дії проведене не було прокурори Сакоренко І.О. та Коваль І.Ю. грубо порушили ст. 219 КПК України, ст. 28 КПК України, ст. 113 КПК України.

Також встановлено факт надмірно тривалого досудового розслідування кримінального провадження N?0000423 дев?ять місяців.

За цей тривалий час як вважає позивач прокурори просто над ним знущалися і він змушений був шість разів звертатися зі скаргами до суду про що є відповідні ухвали суду а це його час, кошти, нерви бо прокурори свідомо не хотіли розслідувати просту справу відносно слідчого ДБР Єрмакова Ю.І. а саме: в межах кримінального провадження N?0000034 процесуальним прокурором Дробот Ю.В. особисто слідчому ДБР ОСОБА_2 надавалися три рази письмові вказівки а саме: 27.10.2023 року N?20-1234 вих-23, 20-3516-22 з встановленням строку виконання до 27.11.2023 року, 22.12.2023 року N? 20-1554 вих-23,20-3516-22 з встановленням строку виконання до 23.01.2024 року, та 01.08.2024 року N? 20-1176 вих-24, 20-3516-22 з встановленням строку виконання до 01.09.2024 року але слідчий Єрмаков Ю.I. не виконав їх, що є злочином передбаченим ст.367 КК України.

23.03.2024 року позивач отримав від слідчого Єрмакова Ю.I. постанову про закриття кримінального провадження N?0000034 від 23.01.2024 року. Що змусило позивача звернутися до процесуального прокурора Дробот Ю.В. згідно КПК України про скасування незаконної постанови слідчого ДБР Єрмакова Ю.І. про закриття кримінального провадження N?0000034 від 23.01.2024 року.

25.03.2024 року процесуальним прокурором Дробот Ю.В. незаконна та необгрунтована постанова про закриття кримінального провадження N?0000034 від 23.01.2024 року. Скасована та зазначено, що слідчий не виконав письмові вказівки прокурора від 28.04.2023, 22.09.2023, 27.10.2023, 22.12.2023 року. Крім того у вказаному кримінальному провадженні 29.08.2023 року прокурором надавалися письмові вказівки до керівництва ДБР у м. Полтаві про проведення слідчих (розшукових) дій, які також виконано не було.

Враховуючи протиправну бездіяльність слідчого ДБР Єрмакова Ю.І. 29.07.2024 року позивачем було подано клопотання процесуальному прокурору про надання повторних письмових вказівок слідчому про проведення слідчих (розшукових) дій у Кримінальному провадженні N?0000034.

Позивач отримав відповідь від 01.08.2024 року N? 20-1176 вих-24, 20-3516-22 за підписом начальника відділу обласної прокуратури Алан Цховребов, де зазначено, що позивача клопотання задоволене та 01.08.2024 року слідчому ДБР Єрмакову Ю.I. надані письмові вказівки, та надано копію письмових вказівок прокурора Дробот Ю.В. від 01.08.2024 року N? 20-1174 вих-24, 20-3516-22 де було встановлено строк виконання зазначених вказівок до 01.09.2024 року але слідчий їх не виконав.

Як вбачається згідно вимог ст. 36 КПК України, прокурор під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва неодноразово надавав письмові вказівки про проведення слідчих (розшукових) дій слідчому ДБР ОСОБА_3 з встановленням строків виконання але вони грубо були проігноровані останнім до теперішнього часу.

В статі 40 КПК України в ч.1 чітко зазначено, що слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій, в ч. 4 статі 40 КПК України також чітко зазначено, що слідчий зобов?язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються в письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Досудове розслідування в об?єднаному кримінальному провадженні N?0000034 за ч.1 ст. 365 , ч.2 ст.397, ч.1 ст. 384, ч. 1 ст.367, ч.3 ст.371, ч. 2 ст.382, ч. 2 ст. 382, ч. 1 ст.399, ст. 366-1 , ч.1 ст.367, ч.4 ст.190 КК України внесено до системи ЄРДР 10 серпня 2015 року. до теперішнього часу не завершене до суду не направлено. В кримінальному провадженні N?0000034 в якому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є потерпілими був поданий цивільний позов в порядку ст. 128 КПК України на суму 9 238 214 гривень (дев?ять мільйонів двісті тридцять вісім тисяч двісті чотирнадцять) гривень матеріальної шкоди та 2 000 000 ( два мільйони ) гривен моральної шкоди. Встановлено суб?єкт злочину - спеціальний - слідчий органу досудового розслідування ДБР Єрмаков. Ю.І. (п. 17 ч. 1 ст. 3, статті 38, 40 КПК),

Встановлено суб?єктивна сторона злочину характеризується виною у формі прямого умислу слідчого ДБР ОСОБА_3 , бо він усвідомлює суспільну небезпечність невиконання законних вказівок прокурора, наданих в обстановці кримінального провадження, а також систематичний характер такого невиконання і бажає діяти саме таким чином. Встановлено об?єктивна сторона злочину характеризується пасивною поведінкою суб?єкта слідчого ДБР ОСОБА_6 - бездіяльністю, яка виявляється у систематичному невиконанні (ухиленні від виконання) законних, письмових вказівок прокурора з боку слідчого, тобто особи, яка за законом була зобов?язана і мала реальну можливість їх виконати. Встановлено службову недбалість слідчого ДБР ОСОБА_3 , його невиконання та неналежного виконання своїх службових обов?язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної матеріальної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Тобто очевидно встановлений склад злочину слідчим ДБР ОСОБА_3 передбачений ст. 367 КК. України. Очевидно вбачається умисне, систематичне, неодноразове невиконання слідчим ДБР Єрмаковим Ю.І. законних вказівок прокурора, наданих ним письмово в установленому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку, при здійсненні кримінального провадження N?0000034.

Крім того ефективне розслідування у розумні строки цього кримінального провадження мало особливе значення для позивача (потерпілого), оскільки йдеться про притягнення до відповідальності осіб, які свідомо порушили його права, незаконно затримали мене, залякували вчиняли тиск та незаконно забрали майно а саме частину будівлі магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше ( АДРЕСА_2 ), збитки не відшкодовані, і не понесли за це жодної відповідальності.

Вищезазначеними протиправними діями слідчого ДБР ОСОБА_6 позивачу були спричинена матеріальна та моральна шкода. Тобто прокурорами ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з 18.09.2024 року кримінальному провадженні N?0000423 жодної слідчої (розшукової) дії проведене не було і свідомо в порушення ст. 55 КПК України не визнавали позивача потерпілим.

Також у судовому засіданні встановлено, що ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпра від 17 червня 2025 року постанову прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Коваля Ігоря Юрійовича від 3 червня 2025 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000423 скасовано. Зобов`язано прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Коваля Ігоря Юрійовича повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 листопада 2024 року про визнання потерпілим у кримінальному провадженні №0000423. У решті скаргу залишено без задоволення.

Крім того ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпра від 11 липня 2025 року скасувано постанову прокурора про відмову у визнанні потерпілим від 20.06.2025 року у кримінальному провадженні №0000423. Зобов`язано уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні №0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.11.2024 року про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні №0000423.У задоволенні іншої частини вимог скарги відмовлено.

Також під час судового засіданні встановлено, що постановою прокурора Коваль І.Ю. від 08.09.2025 року про відмову у визнанні потерпіли ОСОБА_1 відмовлено у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000423.

Зазначену постанову позивач на даний час не оскаржував, оскільки вказану постанову не отримував, дізнався про неї тільки під час судового засідання.

Також позивач у позові та під час судового розгляду зазначав, що саме надмірна тривала бездіяльність прокуратури з 18.09.2024 року більше дев?яти місяців змусило позивача пенсіонера звернутися з позовом про відшкодування шкоди. Звертає увагу, що саме систематичне прийняття незаконних відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб прокуратури, надмірну тривалість досудового розслідування, Відверто порушуючи вимоги КПК України, прокурори всіляко сприяли уникненню законної відповідальності дій слідчого ДБР ОСОБА_3 , внаслідок чого в кримінальному провадженні N?0000423 позивач змушений був сім разів звертатися до суду, щоб скасувати безпідставні незаконні постанови які скасовувалися слідчими суддями. Стаття 130 КПК України. Відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. 1. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173. 1174 ЦК України).З посиланням на припис статей 1 та 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, статей 19 та 56 Конституції України, частини першою статті 1167 ЦК України, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (N? 2, Philis v. Greece), заява N?19773/92), статей 23, 1174 ЦК України та з урахуванням відповідно до вимог ч.4 статті 263 ЦПК України висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року (справа N? 638/14009/17), від 27 травня 2020 року (справа N? 585/724/19), від 16 вересня 2020 року (справа N?638/6363/19), від 23 вересня 2020 року (справа N?638/14007/17) та Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі N? 916/1423/17 (провадження N? 12-208 гс 18).

В зв`язку неефективністю і невиправданою тривалістю кримінального провадження, що потягло не розкриття злочину та уникненням конкретних, відомих слідчим і прокурорам особам, передбаченої законом відповідальності, відсутністю будь-яких результатів у досудовому розслідування,та необхідністю потерпілого тривалий час звертався до правоохоронних органів із клопотаннями, заявами, листами, скаргами, формальність реагування на позивача законні звернення ОСОБА_1 погіршився емоційний стан, з`явилася надмірна дратівливість, погіршився сон, що негативно впливає на його життя, набутої внаслідок вчиненого відносно нього злочину. Ще раз звертає увагу, що в результаті неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури Дніпропетровської області, які в порушення статті 214 КПК України не внесли до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, що були викладені позивачем в заяві від 03 вересня 2024 року, тобто в результаті такої неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури Дніпропетровської області він змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час і свої кошти, у зв?язку з чим вважає, що йому завдана, моральна шкода, яка полягає у його моральних стражданнях, пов?язаних з тим, що він не міг реалізувати своє право на розгляд своєї заяви, поданої до прокуратури Дніпропетровської області, й вимушений був докладати додаткових зусиль для поновлення свого права та розгляду своєї заяви в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб прокуратури, були дослідженні у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі N? 522/22008/15-(провадження N? 61-3462св18), де Суд Стягнув на користь позивача, моральну шкоду в розмірі 2000 гривень за рахунок коштів Державного бюджету У країни шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, за порушення статті 214 КПК України

Що стосується питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі N? 362/15/16-ц (провадження N? 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі N? 646/7015/19 (провадження N? 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі N? 308/14232/18 (провадження N? 61-10961 св20), від 23 лютого 2022 року в справі N? 646/5368/19 (провадження N? 61-15330св21), Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року справа N? 550/336/21 провадження N? 61-16672св21, Постанова КЦС ВС від 13.09.2023 N? 757/62500/16- (61-6809св23): Статті 1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов?язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов?язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв?язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв?язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Тривале розслідування кримінального провадження, невиконання прокурорами вимог кримінального процесуального закону, бездіяльність негативно впливають на моральний стан, завдаючи ОСОБА_1 моральної шкоди. З цих підстав позивач звернувся до суду та просив стягнути з відповідачів на відшкодування такої шкоди 100 000 гривень.

Дослідивши матеріали справи, зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем жодним чином не обґрунтовано та не наведено переконливих доводів щодо завдання йому моральної шкоди органом досудового розслідування, наявності причинно-наслідкового зв`язку між обставинами дій органу та наслідків свого стану, який описує позивач, а також обґрунтування розміру такої шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року по справі №335/6977/22 зробила такі висновки, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Отже, в даному випадку не застосовується норма ст. 1176 ЦК України, а підлягають застосуванню положення ст.ст. 1173 - 1174 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування або посадової або службової особи таких органів незалежно від вини цієї особи.

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач, звертаючись з позовом, обґрунтовує завдання йому моральної шкоди тим, що він неодноразово звертався до органів прокуратури, а в подальшому і до слідчого судді зі скаргами щодо рішень та дій прокурора у вищевказаному кримінальному провадженні.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постановах від 20.03.2019 року у справі № 918/203/18, від 28.10.2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Сам по собі факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності (див. постанови Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 686/27967/19 (провадження № 61-14451св20), від 31 травня 2024 року у справі № 463/9819/21 (провадження № 61-13921св23)).

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (Постанова Велика Палата Верховного Суду від 22.01.2025 року по справі №335/6977/22).

Обґрунтовуючи наявність моральної шкоди, позивач зазначив, що невнесення відомостей за його заявою про злочин ЄРДР, не проведення жодних слідчих (розшукових дій), постійні відмови у визнанні потерпілим, закриття кримінального провадження, тривалість досудового розслідування по вказаному вище факту понад дев`ять місяців, тобто бездіяльність, призвела до порушення його нормальних життєвих зв?язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя. Протягом тривалого часу він змушений був брати участь у судових засіданнях, спростовувати безпідставні аргументи та незаконні постанови. Емоційні та моральні страждання він протягом дев?яти місяців змушений був постійно боротися за свої права. Останнім було написано численні скарги, звертався до судів, але не отримував належної відповіді. Замість цього йому доводилося знову й знову пояснювати свої вимоги, доводити очевидні порушення і боротися з байдужістю та халатністю системи. Ця ситуація викликала постійний стрес, тривожність, почуття безнадії та емоційне виснаження.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою.

На підставі наведеного та встановленого судом у сукупності наданих та добутих доказів, суд приходить до переконливого висновку, що зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про відшкодування моральної шкоди і витрт.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати у вигляді судового збору слід віднести за рахунок держави, а витрати пов`язані з розглядом справи віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 27, 82, 89, 141, 258, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди - відмовити.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок держави, а витрати пов`язані з розглядом справи віднести за рахунок позивача.

Повний текст рішення складено та підписано 17 жовтня 2025 року.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Г. Васюченко