Справа № 2-861/2002
УХВАЛА

20 жовтня 2025 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді О. Левчука,

за участі секретаря судового засідання М. Янка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному,

В засіданні приймали участь:

представник скаржника: О. Соломон;

представник Відділу ДВС: І. Матвійчук

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду зі скаргою на постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному, згідно якої просить суд: скасувати постанову державної виконавиці Н. М. Булгакової від 20.01.2004 про арешт майна та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , що ухвалена при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 21.02.2002 Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 9693 грн на користь Хлібокомбината РСС та держмита 96,93 грн.

В обґрунтування скарги зазначає, що постановою державної виконавиці Рівненського міського відділу ДВС Н. М. Булгакової від 20.01.2004 накладений арешт на майно, що належить йому, із забороною відчуження квартири АДРЕСА_1 . Наразі юридичні та фактичні підстави для подальшого арешту цього майна відсутні.

Зазначає, що він із сім?єю вселився у квартиру АДРЕСА_1 у 1994 році на підставі ордеру від 01.06.1994 №2205, що виданий виконавчим комітетом Рівненської міської Ради народних депутатів міста Рівного. Надалі він приватизував житло, про що видане свідоцтво про право власності на житло від 22.02.1999, і квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності йому та членам його сім?ї: дружині ОСОБА_3 , доньці ОСОБА_4 й синові

Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21.02.2002 у справі №2-861/2002 стягнуто з нього на користь хлібокомбінату Рівненської райспоживспілки борг у розмірі 9693,00 грн та на користь держави - мито в розмірі 96,93 грн. На підставі цього рішення суду був виданий виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні у Рівненському міському відділі ДВС.

У червні 2025 року він звернувся до ЦНАП, аби зареєструвати місце проживання його онуки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у належній йому квартирі. Працівниця ЦНАП надала йому усну відмову в реєстрації місця проживання, тому що вказана квартира перебуває під арештом. Саме тоді він дізнався про існування обтяження на його житло.

До червня 2025 року йому не було відомо ні про рішення суду від 21.02.2002, ані про виконавче провадження, в межах якого був накладений арешт на майно. Він не отримував будь-яких листів, повідомлень, вимог тощо, пов?язаних із нібито боргом перед хлібокомбінатом.

У листі від 25.07.2025 №93370 відділ ДВС у місті Рівному повідомив йому, що у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження щодо нього. Також в автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості про виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа, виданого Рівненським міським судом 21.02.2002.

Ухвалою суду від 24.09.2025 року призначено скаргу до розгляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні 20.10.2025 представник скаржника просила суд задовольнити скаргу в частині зняття арешту та відмовилася від стягнення з відділу ДВС витрат на правничу допомогу .

Представник Відділу ДВС у судовому засіданні заперечила щодо задоволення скарги.

Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 із сім?єю вселився у квартиру АДРЕСА_1 у 1994 році на підставі ордеру від 01.06.1994 №2205, що виданий виконавчим комітетом Рівненської міської Ради народних депутатів міста Рівного.

Надалі ОСОБА_1 приватизував житло, про що видане свідоцтво про право власності на житло від 22.02.1999, і квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності йому та членам його сім?ї.

Згідно рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21.02.2002 у справі №2-861/2002 стягнуто з нього на користь хлібокомбінату Рівненської райспоживспілки борг у розмірі 9693,00 грн та на користь держави - мито в розмірі 96,93 грн. На підставі цього рішення суду був виданий виконавчий лист, який перебував на примусовому виконанні у Рівненському міському відділі ДВС.

Постановою державної виконавиці Н. М. Булгакової від 20.01.2004, що ухвалена при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 21.02.2002 Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 9693 грн на користь Хлібокомбината РСС та держмита 96,93 грн, накладено арешт майна та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , про арешт майна та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Згідно листа відділу ДВС у місті Рівному від 25.07.2025 №93370, у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження щодо скаржника. Також в автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості про виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа, виданого Рівненським міським судом 21.02.2002.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України, Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 57 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Спір виник у зв`язку з тим, що протягом тривалого часу відділом ДВС не знято арешт з майна боржника при відсутності виконавчого провадження.

Суд враховує, що застосування державним виконавцем наданого йому широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до його обов`язку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас, суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній ситуації суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (більше 21 року) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З огляду на положення ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України, суд приходить до висновку, що доводи скарги частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому слід зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт майна та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови державної виконавиці Н. М. Булгакової від 20.01.2004, що ухвалена при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 21.02.2002 Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 9693 грн на користь Хлібокомбината РСС та держмита 96,93 грн.

Керуючись ст. 260, 353, 354, 451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному - задовольнити частково.

Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт майна та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови державної виконавиці Н. М. Булгакової від 20.01.2004, що ухвалена при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 21.02.2002 Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_2 9693 грн на користь Хлібокомбината РСС та держмита 96,93 грн.

У задоволенні решти вимог скарги - відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 21.10.2025.

Суддя О. Левчук