КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року в складі судді Коробенка С. В.,

встановив:

26.04.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, вирішити питання про розподіл судових витрат.

01.04.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог.

Вказував, що він з 28 вересня 2021 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс».

12 вересня 2023 року за угодою сторін він звільнений з посади начальника юридичного відділу.

24 жовтня 2023 року Солом`янським районним судом м. Києва у справі №760/24717/23 видано судовий наказ на примусове стягнення з відповідача заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 66 213, 97 грн.

31 січня 2024 року відповідачем проведено повний та фактичний розрахунок.

Зазначав, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 13 вересня 2023 року по 30 січня 2024 року складає 116 923,80 грн (835,17 грн х 140 календарних днів).

Просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 116 923, 80 грн, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 вересня 2023 року по 31 січня 2024 року в розмірі 86 022,51 грн (з вирахуванням усіх обов`язкових податків, платежів та зборів).

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що на день звільнення ОСОБА_1 борг Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» із заробітної плати складав 66 213,97 грн і на час звільнення позивача відповідач не провів з ним розрахунок. Відповідачем у порушення статті 116 КЗпП України позивачу не було проведено всіх виплат, які належить виплатити при звільненні, тому відповідно до статті 117 КЗпП України з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 86 022,51 грн ( 835,17 грн =103 робочих дні). Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають відрахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів.

05.05.2025 Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Затримання у виплаті заробітної плати сталося внаслідок складного фінансового становища відповідача, яке погіршилося через військову агресію російської федерації проти України, оголошений 24.02.2022 року воєнний стан та мобілізацію. Вказані обставини підтверджуються довідкою про фінансовий стан підприємства і є обставинами непереборної сили в розумінні ст. 617 ЦК України, що підтверджується сертифікатом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року.

Зазначало, що основним видом діяльності відповідача є лісництво та надання допоміжних послуг, лісозаготівлі, оптова торгівля деревиною, лісопильне та стругальне виробництво, проведення заходів щодо відновлення лісів тощо.

Ведення бойових дій на території Київської області не могло бути передбачене відповідачем, не залежало від його волі і ускладнило, а на значній території унеможливило лісозаготівлю та іншу діяльність, яка є джерелом одержання доходу підприємства. На сьогодні значна частина лісових угідь Київської області перебуває у непридатному для господарського використання стані внаслідок пошкоджень та наявності вибухонебезпечних предметів.

20.06.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Кудрявцев О. М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спросить рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн покласти на відповідача.

Вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення судом першої інстанції спору.

Лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації.

Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводи наявність в нього форс мажорних обставин ( постанова ВС від 13.09.2023 у справі №910/7679/22).

Довідка про фінансовий стан підприємства жодним чином не вказує на скрутне фінансове становище підприємства. Наявність заборгованості по заробітній платі та податковим зобов`язанням підтверджує факт не ефективного використання коштів, отриманих за лісозаготівлю, керівництвом підприємства. Тільки за травень 2025 року реалізація лісопродукції відповідачем склала більше ніж 7 000 000 грн, але гроші і надалі йдуть не на погашення існуючої заборгованості підприємства.

Зазначає, що окупація Київської області закінчилась 2 квітня 2022 року. На деяких ділянках, які належали до агролісництв підприємства, після звільнення територій, дійсно була загроза у вигляді вибухонебезпечних предметів. Однак, на таких ділянках проводились розмінування та відбувались рубки. На початок 2023 року абсолютно усі агролісництва відповідача здійснювали заготівлю та реалізацію лісопродукції. На територіях Блогуславського, Таращанського, Тетіївського та Києво-Святошинського агролісництв взагалі не відбувались бойові дії, відповідно господарська діяльність не припинялась.

Відповідачем жодним чином не доведено винятковість обставин за якими відповідні докази було неможливо подати з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В судовому засіданні представник Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» - Бабенко В. В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кудрявцев О. М. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника юридичного відділу Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» та 12 вересня 2023 року був звільнений з посади за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. В день звільнення виплата всіх сум, що належали від підприємства, роботодавцем не проведена.

24 жовтня 2023 року Солом`янським районним судом м. Києва (справа №760/24717/23) видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітні платі в розмірі 66 213,97 грн.

31 січня 2024 року відповідачем проведено повний розрахунок по заробітній платі.

До апеляційної скарги відповідач додав лист від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислової палати України, яким остання засвідчила, що військова агресія рф проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), а також довідку за підписом в.о. головного бухгалтера Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» Голубенко О. М. про те, що станом на 02.05.2025 заборгованість відповідача по заробітній платі, податковим та іншим обов`язковим платежем складає 18 846 000 грн.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, стягує на підставі статті 117 КЗпП України на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Тобто визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця в непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Отже, саме роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні.

До суду першої інстанції Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» не надало жодного доказу на підтвердження існування обставин непереборної сили, які унеможливили своєчасно виплатити позивачу належні йому при звільненні суми.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє дотепер.

У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила, що військова агресія рф проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю в частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Відповідно до статті 14-1 Закону України від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР«Про торгово-промислові палати в Україні» (далі - Закон про ТПП), Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21), у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справах № № 646/3570/20 (провадження № 61-19278св21), 359/3098/20 (провадження № 61-3969св21) та від 23 червня 2023 року в справі № 638/6855/20 (провадження № 61-8395св22) вказано, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий в порядку та на підставі статті 14-1Закону про ТПП. Однак обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків.

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та в сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Такі висновки сформульовано в постановах Верховного Суду від 19 серпня 2022 року в справі № 908/2287/17, від 16 липня 2019 року в справі № 917/1053/18, від 14 лютого 2018 року № 926/2343/16, від 25 листопада 2021 року в справі № 905/55/21.

Лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Його не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону про ТПП, а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

Отже, лист ТПП від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії рф. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин (постанова Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 910/7679/22).

Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише в разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання. Такі висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 10 березня 2023 року в справі № 922/1093/22.

Довідка про існування станом на 02.05.2025 у відповідача заборгованості по заробітній платі, податковим та іншим обов`язковим платежам не є належним та достатнім доказом настання форс-мажорних обставин для відповідача.

Крім цього, відповідачем не наведено жодного обґрунтування неможливості подання наданих до апеляційної скарги доказів суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні.

Такі ж висновки викладені в статті 367 ЦПК України, де вказано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таких виняткових випадків відповідачем наведено не було.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Звертаючись до суду з відзивом на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Кудрявцев О. М. просив суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

На підтвердження своїх вимог до суду апеляційної інстанції було надано копію договору про надання правової (правничої) допомоги № 10/06-2025 від 10.06.2025, акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 20.06.2025 та квитанції до прибуткового касового ордера №01-20/06 від 20.06.2025.

З наданого договору № 10/06-2025 від 10.06.2025, що укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Кудрявцевим О. М. вбачається, що відповідно до п. 2.1. сторони погодили, що вартість надання правової (правничої) допомоги визначається в кожному окремому випадку окремо за домовленістю сторін в залежності від виду та складності правової допомоги та зазначається в акті (-ах) прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг).

Відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 20.06.2025 загальна вартість становить 4 000 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №01-20/06 від 20.06.2025 ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 сплачено 4 000 грн на підставі договору про надання правової допомоги № 10/06-2025 від 10.06.2025.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Аналізуючи зазначене в сукупності, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про задоволення заяви щодо відшкодування судових витрат понесених позивачем в суді апеляційної інстанції в сумі 4 000,00 грн.

Керуючись ст. 353, 367, 375, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17.10.2025.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук