Номер провадження: 22-ц/813/5632/25
Справа № 504/2949/24
Головуючий у першій інстанції Литвинюк А. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 квітня 2025 року у складі судді Литвинюк А.В.,

встановив:

2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд:

- поділити спільне сумісне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку.

- припинити право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно часткою 1/1 за ОСОБА_2 ;

- розподілити судовий збір між сторонами.

В обґрунтування позовних вимог позивача зазначає, що 03.03.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №144. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.06.2024 розірвано шлюб, укладений між сторонами (справа №504/1895/24). За час шлюбу сторони на земельній ділянці (кадастровий номер :02:001:0081) побудували будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який ввели в експлуатацію на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серія № ОД 19, виданої 21.12.2019 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №195862512, сформованого 10.01.2020 вбачається, що зазначений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 . Сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя в позасудовому порядку, що стало підставою для звернення до суду.

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Відповідач ОСОБА_2 пояснень, заперечень чи відзиву на позовну заяву не надав. Натомість подав до суду клопотання, у якому просив розгляд справи здійснювати за відсутності відповідача та його представника, а також врахувати подану ним заяву про розмір судового збору, що підлягає стягненню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено: визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 12994,10 гривень.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне майно, а саме житловий будинок, було побудований сторонами під час шлюбу в інтересах сім`ї за спільні кошти, відтак зазначено майно є об`єктом спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов висновку, що відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12994,10 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вирішити питання розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд без жодних доказів встановив, що будинок будувався за спільні кошти, тобто фактично не було досліджено та встановлено за чиї кошти він будувався. Також суд зазначив, що будинок розташований на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 . Однак, вказана земельна ділянка була приватизована скаржником та є його особистою приватною власністю.

Доводи скарги також мотивовані тим, що суд допустився помилки при вирішення питання розподілу судових витрат, оскільки стягненню з відповідача підлягало лише 3 прожиткових мінімумів, в той час як суд стягнув 12994,10 грн.

Позиція позивача в суді апеляційної інстанції

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції

В судове засідання, призначене на 25.09.2025 з`явилася ОСОБА_1

ОСОБА_2 та його представник до суду не з`явилися, однак 24.09.2025 від представника ОСОБА_2 адвоката Кострич М.П. надійшло до суду через підсистему «Електронний суд» клопотання, у якому представник просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки в той саме час у представника призначене судове засідання в іншій справі, яке відбудеться у Приморському районному суді м.Одеси.

Проте вказане клопотання задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Окрім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду.

Скаржником ОСОБА_2 реалізовано своє право на викладення відповідних аргументів в поданій апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін не призведе до порушення їх права на справедливий суд у межах розумних строків судового провадження.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи та розглянути справу у відсутності скаржника та його представника.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що 03.03.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №144.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.06.2024 розірвано шлюб, укладений між сторонами (справа №504/1895/24, провадження №2/504/1864/24).

За час шлюбу сторони на земельній ділянці (кадастровий номер :02:001:0081) побудували будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який ввели в експлуатацію на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серія № ОД 19, виданої 21.12.2019 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №195862512, сформованого 10.01.2020 вбачається, що зазначений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відтак, спірне майно було отримано сторонами у шлюбі, що ними визнається та не оспорюється.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і в ч.3 ст.368 ЦК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що суд без жодних доказів встановив, що будинок будувався за спільні кошти, тобто фактично не було досліджено та встановлено за чиї кошти він будувався. Крім того, як зазначає скаржник, вказана земельна ділянка була приватизована ним та є його особистою приватною власністю.

Проте вищевказані доводи скаржника є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, обґрунтовано виходив з того, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалося сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільною участю та в інтересах сім`ї, що підтверджується наявними у справі доказами.

Сам по собі факт того, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, належить відповідачу на праві приватної власності, не змінює правового режиму самого житлового будинку, зведеного під час шлюбу за спільні кошти. Відповідно до статей 60, 61, 63 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, на чиє ім`я оформлено майно чи на чиїй земельній ділянці воно розташоване, якщо інше не доведено належними та допустимими доказами.

Жодних переконливих доказів на підтвердження того, що спірний будинок був збудований виключно за особисті кошти ОСОБА_2 , скаржником суду не надано, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Інших доводів на спростування висновків суду по суті спору, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із доводами скаржника про те, що суд першої інстанції стягнув з відповідача судовий збір у розмірі вищому, ніж визначено законодавством.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач у позовній заяві зазначив розмір судового збору 12 994,10 грн, що відповідає 1 відсотку від визначеної ним ціни позову. Ухвалою суду від 19 липня 2024 року позивачу було відстрочено сплату судового збору у зазначеному розмірі.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, розглядаючи аналогічні вимоги про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, припинення спільної сумісної власності, виділення майна у власність відповідача та стягнення грошової компенсації, у пункті 78 постанови дійшла висновку, що всі такі вимоги є майновими і спрямовані на поділ майна подружжя. У зв`язку з цим Велика Палата зазначила, що судовий збір за такими вимогами має сплачуватись відповідно до підпункту 3 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не більше трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Також Велика Палата роз`яснила, що вказівка у підпункті 3 пункту 1 частини другої статті 4 Закону на «позовну заяву про поділ майна подружжя при розірванні шлюбу» не означає, що відповідна ставка застосовується лише у випадках, коли позивач одночасно просить розірвати шлюб і поділити майно. Така ставка застосовується у всіх випадках поділу спільного майна подружжя, незалежно від факту розірвання шлюбу (пункти 7380 постанови Великої Палати від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У даній справі предметом спору є поділ житлового будинку вартістю 2 598 819 грн відповідно до технічної характеристики (а.с 25), тобто ціна позову становить 1 299 409,50 грн, що відповідає вартості частки, на яку претендує позивач. Відповідно до підпункту 3 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання позову), ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн) та не більше трьох таких мінімумів (9084,00 грн).

Оскільки 1 відсоток від визначеної ціни позову (12 994,10 грн) перевищує встановлену законом максимальну межу, до сплати підлягав судовий збір у граничному розмірі 9084,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно стягнув із відповідача судовий збір у розмірі, що перевищує визначений законом максимум, у зв`язку із чим, в цій частині рішення суду підлягає зміні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині визначення розміру стягнутого судового збору, тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Розподіл судових витрат

Встановлено, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.06.2025 було відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 10900,80 грн., яка підлягала сплаті за подачу апеляційної скарги на рішення суду, до ухвалення судового рішення у справі (9084,00 грн ? 150 % ? 0,8 (понижуючий коефіцієнт при поданні в електронній формі) = 10 900,80 грн).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 фактично задоволена лише частково у частині зміни розміру стягнутого судом судового збору, що не вплинуло на вирішення спору по суті, тому відстрочений судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з скаржника на користь держави.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 квітня 2025 року змінити в частині судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 9084 грн, а також 10900 грн 80 коп. судовий збір за розгляд апеляційної скарги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.10.2025

Головуючий

Судді: