Справа № 362/6271/25
Провадження № 2/362/3466/25
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

25 вересня 2025 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Марчука О.Л.,

при секретарі Неділько А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом в обґрунтування якого зазначив, що росія знищує і пошкоджує населені пункти України, пошкоджує майно громадян України та вбиває і завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок злочинної військової агресії росії та порушенню нею низки міжнародно-правових актів, значна кількість населених пунктів і громадян України є заблокованими, окупованими, позбавлені свободи, перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі та медикаментів.

Також, позивач зазначив, що результатом збройної агресії особисто для нього стала втрата нормального мирного життя без щоденних побоювань за своє життя та життя рідних, за збереження майна, за безпеку пересування Україною, постійні відключення світла, у зв`язку з пошкодженням ворогом об`єктів цивільної інфраструктури, постійні сигнали повітряної тривоги, тощо; з початком збройної агресії росії проти України позивач позбавлений можливостей бути повноцінним членом суспільства та мати налагоджений побут і можливість вести повноцінне життя.

Позивач став свідком того, як російська військова техніка була застосована для обстрілів України, цивільного населення та українських військовослужбовців; вказане призвело до появи жертв серед цивільного населення; разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, зменшилась кількість робочих місць; все вищевказане безпосередньо вплинуло на життя позивача, оскільки йому довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, перебувати у бомбосховищах, коли сигнали повітряної тривоги лунають звід усюди, відновлювати прийнятний для себе рівень життя.

Зазначив, що він позбавлений звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості на повернення з бомбосховища додому, налагодженого побуту й ці обставини відобразились на матеріальному і моральному стані позивача.

Повідомив, що внаслідок саме збройної агресії росії було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 pоку, IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту.

Також, за змістом позову позивач наголосив на тому, що умови, в яких позивач проживає зараз, не дають можливості налагодити звичний для нього спосіб життя; усе до чого позивач прагнув раніше, тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що безперечно позначилися на його моральному та фізичному стані.

Втративши можливість мирно проживати на рідній землі, можливість спілкуватися з близькими людьми позивач відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає йому моральну шкоду. Позивач вимушений витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів.

Крім того, позивач посилається на те, що на сьогоднішній день він є військовослужбовцем та бере безпосередньо участь у бойових діях з метою забезпечення здійснення заходів із національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії росії, є учасником бойових дій з 2019 року, приймаючи учать у бойових діях, тому постійно вимушений перебувати в емоціональному напруженні, яке обумовлене необхідністю щоденно вбивати і знищувати ворога та відмовитися:

- від кохання та насолоджування власними дітьми, дружиною, батьками;

- від засинання о 22.00 годині та просинання о 07.00 годині;

- від щоденного душу, ванної, особистої гігієни;

- від теплого взимку, прохолодного в літку затишного житла, кухні, ліжка;

- від чистого, випраного одягу - білої сорочки, брюк, білизни;

- від телевізора, кінотеатру, кафе, басейну, прогулянок вулицями, парками рідного міста та іншого дозвілля;

- від власного автомобіля та власного робочого місця в сучасному кабінеті, власної справи/кар`єри;

- від зустрічі з друзями, родичами та спільних свят;

- від ще сотні простих речей, що роблять наше життя щасливим.

У підсумку, позивач зазначив, що завдана йому моральна шкода підпадає під всі пункти ч. 2 ст. 23 ЦК України, оскільки:

- він зазнав фізичного болю та страждань внаслідок збройної агресії росії у проекції через «інше ушкодження здоров`я» (а саме, через ушкодження морального здоров`я, яке є різновидом загального здоров`я людини);

- зазнав душевних страждань через протиправну агресію росії як щодо себе, так і родини, оскільки якість їхнього життя, безумовно, знизилася;

- зазнав душевних страждань у зв`язку із знищенням і пошкодженням через збройну агресію росї його майна, оскільки на забезпечення перебування його на війні пішли значні родинні кошти та припинив свої трудові відносини, під час поранення знищене власне екіпірування, через збройну агресію постраждала його честь і гідність як громадянина України.

Як наслідок, посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства, позивач просить стягнути із росії на його користь у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 100 000 Євро (а.с. 1 12).

В судове засідання ніхто не прибув.

Позивач в пункті другому прохальної частини позову виклав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не викликався оскільки:

-у зв`язку із повномасштабним вторгненням рф на територію України 24 лютого 2022 року, Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу унеможливлює направлення судових документів як до країни агресора, так і до посольства рф в Україні через припинення його роботи на території України;

-з огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку із триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено суверенітет останньої, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі та її повідомлення про розгляд даної справи, наразі є недоречним;

-дотримання процедури повідомлення країни-агресора про її участь у даній справі об`єктивно не сприятиме захисту прав позивачів та принципу ефективності судового процесу в умовах агресії;

-відповідач як країна-агресор діяв та діє не у межах свого суверенного права на самооборону й віроломно порушив усі суверенні права України як держави, а тому безумовно надалі росія не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом (дивись постанову Верховного Суду від 14 квітня 2022 року по справі № 308/9708/19).

Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків.

Позивач є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_1 (а.с. 13).

За відомостями зазначеними в посвідченні офіцера серії НОМЕР_2 , наказом № 236 від 02 травня 2023 року позивач призначений командиром розвідувального взводу механізованого батальйону в/ч НОМЕР_3 (а.с. 16 17).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який неодноразово було продовжено та дії станом на дату постановлення цього судового рішення.

Вказану обставину, суд визнає загальновідомою, а тому за приписами частини третьої статті 82 ЦК України, така обставина не потребує доказування.

Насамперед, суд звертає увагу і наголошує на тому, що суд і зокрема головуючий у даній справі, із глибокою шаною і щирою повагою ставиться до особи позивача як до громадянина України і до чоловіка, який, виконуючи свій конституційний обов`язок встановлений статтею 65 Конституції України, добровільно став на захист своєї Вітчизни і долучився до лав Збройних Сил України!!!

Вказане безумовно свідчить про наявність у позивача реального почуття патріотизму та низки іншого роду морально-вольових якостей і особистих рис характеру, що дає підстави стверджувати про високий рівень відповідальності позивача та всебічний розвиток його національної самосвідомості як людини і чоловіка який захищає нашу Батьківщину.

Натомість, при вирішенні справ по суті, суду слід уникати проявів сентименталізму, особистих симпатій, загальнолюдських почуттів стосовно сторін у справі та закономірних суспільних понять про добро і зло в проекції кривдника і жертви, агресора і того, хто захищається, воюючих сторін, росії та України й ролі позивача у війні як військовослужбовця Збройних Сил України.

У зв`язку із цим, вирішуючи дану справу по суті вимог, суд керується власним переконанням та виключно нормами цивільного процесуального закону, у тому числі й стосовно доказів і доказування, а також, відповідними положеннями матеріального права відносно підстав відшкодування моральної шкоди.

Як наслідок, постановляючи дане рішення, суд уникає (головуючий ніби «вимикає» на час вирішення даної справи по суті та на час прийняття даного рішення) прояву глибокої шани і щирої поваги до особи позивача як до військовослужбовця Збройних Сил України та факт особистої ненависті до росії як до ворога Українського народу!!!

Вирішуючи дану справу по суті вимог, суд враховує та керується наступними положеннями цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Норми частин другої статті 23 ЦК України, передбачають, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію; держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Насамперед, у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у даному випадку позивач не зазнав фізичного болю та страждань у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Також, у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у даному випадку позивач не посилається як на підставу позову на обставини знищення чи пошкодження його майна.

Аналогічно, у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у даному випадку позивач не посилається на приниження його честі та гідності фізичної особи.

Отже, для правильного і вірного вирішення даної справи по суті спору, суду слід дослідити питання: чи зазнав позивач душевних страждань як фізична особа у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів (за приписами норми пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Натомість, вказуючи за змістом позову про рідних, батьків, родину і дітей, на виконання вимог статей 76 84 ЦПК України, позивач не надав суду жодних відомостей про те яку сім`ю він має, які саме особи належать до сім`ї позивача, чи має позивач дружину і дітей?!

При цьому, той факт, що росія знищує і пошкоджує населені пункти України, пошкоджує майно громадян України, вбиває і завдає шкоди здоров`ю громадян України; внаслідок злочинної військової агресії росії та порушенню нею низки міжнародно-правових актів, значна кількість населених пунктів і громадян України є заблокованими, окупованими, позбавленими свободи та перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі та медикаментів, як зазначено за змістом позову, не свідчить про те, що позивач зазнав душевних страждань як фізична особа у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів.

Насамперед, всупереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами, ті обставини на які він посилається у позові як на підставу своїх вимог, а саме не підтверджено обставини того, що:

- позивач дійсно проживає на території Глевахівської селищної ради, оскільки факт народження особи в конкретному населеному пункті, не підтверджує факт її проживання в такому населеному пункті та фактичне місце проживання може бути відмінним від того, де особа народилася;

- із початком збройної агресії ситуація в селищі Глеваха загострювалась, оскільки до позову не додано жодних доказів вказаної обставини, а збройна агресія росії проти України розпочалась в лютому березні 2014 року;

- з метою збереження свого життя позивач був вимушений ночувати у бомбосховищах, оскільки до позову не додано та під час розгляду справи позивачем на надано жодних доказів вказаної обставини.

При цьому, селище Глеваха Фастівського району Київської області не включене і не було включене до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309.

Також, селище Глеваха Фастівського району Київської області відсутнє в Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», затвердженому розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р.

Крім того, відповідно до нормативно-правових актів, селище Глеваха Фастівського району Київської області, не було і не є включеним до територій України тимчасово окупованих росією.

Також, суд не погоджується із зазначеними у позові доводами позивача про те, що з початком збройної агресії росії проти України він позбавлений можливостей бути повноцінним членом суспільства, оскільки позивач як людина, громадянин і особистість є абсолютно повноцінним членом суспільства незалежно від свого соціального чи правового статусу.

Суд не приймає до уваги викладені за змістом позову доводи позивача про те, що разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, зменшилась кількість робочих місць, оскільки позивачем не повідомлено і суду не відомо, в якому саме місті існують вказані обставини та не зазначено назви відповідного населеного пункту.

Також, суд об`єктивно позбавлений можливості зробити висновок за твердженнями позивача про те, що викладені ним за змістом позову обставини відобразились на його матеріальному і моральному стані, оскільки позивач не надав суду відомостей чи будь-якої іншої необхідної інформації стосовно свого матеріального і морального стану до повномасштабного вторгнення росії на територію України та введення воєнного стану в нашій державі.

До того ж, зазначаючи про порушення внаслідок саме збройної агресії росії низки прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 pоку і IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, позивач не навів конкретного переліку і не вказав про те, які саме визначені вказаними правовими актами його права дійсно було порушено.

При цьому, слід зауважити, що на позивача не поширюється дія IV Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, оскільки позивач є військовослужбовцем та не підпадає під захист вказаної конвенції як цивільна особа.

Крім цього, на виконання вимог статей 76 84 ЦПК України, позивач не надав суду доказів відносно викладених за змістом позову умов у яких позивач проживає зараз і про те, що вони дійсно не дають можливості налагодити звичний для нього спосіб життя й усе до чого позивач прагнув раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів.

Також, на виконання вимог статей 76 84 ЦПК України, позивач не надав суду доказів того, що він вимушений витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів; зокрема, у суду відсутні відомості про те: де, за яких обставин і яку суму грошових коштів витратив позивач для захисту своїх прав та інтересів.

При цьому, суду не надано та в матеріалах справи відсутні документи про те, що внаслідок збройної агресії росії позивача позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб та рухомим майном, що знаходиться в ній, а також про втрату можливості розпоряджатись ним; позаяк суду не відомо вид, розмір і обсяг будь-якого майна яке належить позивачу чи перебуває у його користуванні.

Серед іншого, суд не приймає до уваги доводи позивача про його безпорадність, оскільки на виконання вимог статей 76 84 ЦПК України, позивач не надав суду доказів того, що він дійсно не спроможний впливати на ситуацію, вирішувати проблеми або змінювати обставини, що призводить до пасивності та відмови позивача від дій; при цьому, у суду відсутні відомості про те, що позивач багато разів намагався щось змінити, але його зусилля були марними; а також, суду не надано медичних висновків спеціаліста про те, що психологічний стан позивач супроводжуватися втратою мотивації, апатією, пригніченістю та негативними емоціями.

Стосовно наведених за змістом позову доводів про розчарування позивача які він відчуває щоденно через неможливість спілкуватись з близькими, суд не приймає їх до уваги, оскільки на виконання вимог статей 76 84 ЦПК України, позивач не надав суду відомостей та інформації про коло своїх близьких, родичів та осіб які становлять його сім`ю.

Оцінюючи інші наведені за змістом позову обставини і доводи позивача на яких ґрунтуються його вимоги, суд ставиться до них критично, оскільки на виконання вимог статей 76 84 ЦПК України, позивач не надав суду будь-яких належних, допустимих, прямих, об`єктивних і беззаперечних документів на підтвердження того, що через протиправну агресію росії:

- було ушкоджено його моральне здоров`я;

- позивач зазнав душевних страждань як щодо себе, так і родини;

- знизилася якість життя позивача і його родини;

- позивач зазнав душевних страждань у зв`язку із знищенням і пошкодженням через збройну агресію росії його майна;

- на забезпечення перебування позивача на війні «пішли» значні родинні кошти;

- позивач припинив свої трудові відносини.

У зв`язку із посиланнями позивача за змістом позову на правову позицію викладену по справі № 355/274/23 в рішенні від 12.06.2023 року Березанського міського суду Київської області, суд зауважує, що за положеннями цивільного процесуального законодавства та загальних засад судочинства, суд першої інстанції при вирішенні спорів не зобов`язаний враховувати і керуватись правовими позиціями викладеними у рішеннях інших місцевих судів загальної юрисдикції.

До того ж, в супереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, не підтверджено відповідними належними і допустимими доказами наведені за змістом позову обставини того, що через збройну агресію росії проти України позивач кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес та побоювання за свою безпеку і безпеку його рідних.

Зокрема, до позову не додано та під час розгляду справи позивачем не надано суду будь-яких медичних документів які б містили конкретні діагнози і/або висновки лікарів психотерапевтів чи інших профільних спеціалістів стосовно отримання позивачем душевних страждань, перебування позивача у стані стресу та відчуття розчарування, безсилля і безпорадності через втрату можливості мирно проживати на рідній землі й можливість спілкуватися з близькими людьми.

Також, на виконання вимог статей 76 84 ЦПК України, позивачем не підтверджено відповідними належними і допустимими доказами наведені за змістом позову обставини того, що внаслідок військових дій росії було порушено нормальні життєві зв`язки позивача з оточуючими людьми.

Отже, під час розгляду справи позивачем, не виконано передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, позивач не довів ту обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину завдання йому моральної шкоди внаслідок військової агресії росії проти України.

Як наслідок, наведені за змістом позовної заяви доводи позивача щодо завдання йому моральної шкоди внаслідок військової агресії росії проти України, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені у встановленому цивільним процесуальним законом належними і допустимими доказами.

При цьому, суд вважає, що позивач беззаперечно мав можливість додати до позовної заяви усі докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Воднораз, сам лише факт військової агресії росії проти України не є абсолютним і безумовним для висновку про те, що позивачу у зв`язку із цим дійсно завдано моральної шкоди.

На переконання суду, факт завдання особі моральної шкоди, має буди неспростовно доведений належними і допустимими доказами.

Серед іншого, суд звертає увагу на той факт, що перебування Української держави у стані війни та збройна агресія росії проти України є чинником який прямо і безумовно впливає на психіку тих громадян України які підтримують суверенітет, незалежність і територіальну цілісність Держави Україна, що охоплюється спеціальним поняттям «колективна травма».

Зокрема, в науці поняття колективна травма визначається як психічна травма, отримана групою людей будь-якого розміру, аж до цілого суспільства, внаслідок соціальної, техногенної чи екологічної катастрофи або злочинних дій політичних чи інших соціальних суб`єктів.

При цьому, в історії людства війни займають чільне місце за чисельністю загиблих насильницькою смертю; отже війни є і були одними з найбільших колективних травм.

З огляду на це, суд оцінює доводи позивача про необхідність тривалого перебування в укриттях під час повітряних тривог та побоювання за свою безпеку і безпеку його рідних, як елемент і складову частину колективної травми Українського Народу внаслідок злочинних військових дій росії проти України.

Одночасно, суд мусить зауважити про шаблонність заявленого позивачем позову, яких чимало було подано до Васильківського міськрайонного суду Київської області, внаслідок чого особа, яка складала зміст позову не замінила зазначення особи позивача в чоловічому роді та не здійснила відповідних коригувань тексту позовної заяви з урахуванням особи позивача.

Наслідком цього також стало те, що, обґрунтовуючи за змістом позову завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 35 000 євро, в прохальній частині заяви позивач просить стягнути іншу суму грошових коштів, розмір якої він не обґрунтував за змістом мотивувальної частини позовної заяви.

Окремо, суд зауважує наступне.

Як відомо, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України; громадяни відбувають військову службу відповідно до закону (стаття 65 Конституції України).

Тобто, за особистими переконаннями позивача, які ґрунтються та є безпосереднім результатом його світосприйняття і прямим проявом особистих рис характеру позивача, позивач добровільно став на захист своєї Вітчизни, чим виконує обов`язок чоловіка захищати нашу Батьківщину.

Як наслідок, надані позивачем на підтвердження своїх вимог усі письмові докази, відповідно до вимог статей 77 і 80 ЦПК України, не є належними і достатніми для встановлення факту завдання позивачу моральної шкоди внаслідок військової агресії росії проти України.

Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено існування передбачених цивільним законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди завданої внаслідок військової агресії, оскільки позивачем не доведено перед судом факту завдання йому моральної шкоди внаслідок збройної агресії росії.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 23, 1167 ЦК України, статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», статтями 1 13, 19, 23, 27, 34, 48, 76 83, 89, 95, 133, 258, 259, 263 265, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні цивльного позову ОСОБА_1 до російської федерації про стягнення моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Дата складення повного судового рішення 14 жовтня 2025 року.