Справа № 161/8178/25
Провадження № 2/161/3265/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

06 жовтня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Корнійчук А.А.,

розглянувши в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» (далі - ДП «Луцький КХП № 2») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 18.10.2005 року по 09.03.2017 рік, позивач перебувала у трудових відносинах з ДП «Луцький КХП № 2», на посаді прибиральниці виробничих приміщень, що підтверджується записом в трудову книжку та індивідуальними відомостями про застраховану особу.

Вказує, що у день звільнення відповідач не виплатив їй заробітну плату, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Станом на 01.08.2017 року заборгованість становила 5665,64 грн., з яких 2965,76 грн. індексація заробітної плати за 2015 рік; заробітна плата за лютий, березень 2017 року 2135,76 грн.; компенсація за відпустки 564,12 грн.

Також, зазначає, що їй не нарахована та не виплачена компенсація за затримку виплати заробітної плати, яка за період з квітня 2017 року по грудень 2024 року становить 6512,09 грн.

Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні та враховуючи те, що з моменту звільнення і до 01.02.2025 року пройшло 2005 робочих дні, з нього підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 3 635 706,60 грн.

На підставі викладеного, просить суд стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену при звільненні заробітну плату в сумі 5665,64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 01.02.2025 року складає 3635706,60 грн., та 6512,09 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати.

Ухвалою суду від 05 травня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 12 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач до початку судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі, Позовні вимоги підтримує. Не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Будь-яких заяв, клопотань про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило.

Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності учасників справи по наявним матеріалам справи.

За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18.10.2005 року по 09.03.2017 рік, позивач перебувала у трудових відносинах з ДП «Луцький КХП № 2», на посаді прибиральниці виробничих приміщень господарчої дільниці (а.с. зворот 7- зворот 10, 12).

Згідно наказу № 15-К/тр про звільнення від 09.03.2017 року, ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та зазначено, що бухгалтерії провести виплату за 9 календарних днів невикористаної відпустки (а.с. зворот 7).

Відповідно до п. 1 ст. 21Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з статтею 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Із матеріалів справи вбачається, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем становить 5665,64 грн., з яких 2965,76 грн. індексація заробітної плати за 2015 рік; заробітна плата за лютий, березень 2017 року 2135,76 грн.; компенсація за відпустки 564,12 грн. (а.с.11-12).

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 5665,64 грн., яка не була виплачена йому з вини роботодавця.

При цьому, суд також погоджується із представленим позивачем розрахунком компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати та вважає, що сума в розмірі 6512,09 грн. за період з квітня 2017 року та до грудня 2024 року визначена вірно та підлягає до стягнення.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові від 27.03.2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, оскільки з вини відповідача з позивачем не проведено розрахунок по заробітній платі в день звільнення, то з відповідача слід стягнути кошти за затримку розрахунку при звільненні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022 року, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Враховуючи вищевикладене, суд не погоджується з розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наданим позивачем, з огляду на наступне.

Згідно розрахунку позивача, середньомісячна заробітна плата за останні два місяці роботи до моменту звільнення, тобто січень, лютий 2017 року становить 2697,44 грн., а середня заробітна плата складає 1813,32 грн.

Проте, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5), в січні 2017 року ОСОБА_1 було нараховано 1769,12 грн., а в лютому 2017 року 1856,64 грн., що в загальному складає 3625,76 грн., а відтак середня заробітна плата позивача за останні два календарних місяці перед звільненням становить 1812,88 грн.

Крім того, позивачем визначено в розрахунку, що з моменту звільнення і до 01.02.2025 року пройшло 2005 робочих днів, а відтак останнім було помножено суму середнього заробітку в розмірі 1813,32 грн. (яка визначена за календарний місяць) на кількість робочих днів за весь період затримки належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до абз. 1,2 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Таким чином, середня заробітна плата та сам розрахунок, визначений позивачем невірно, що не відповідає вищезазначеним нормам законодавства, відтак враховуючи вищенаведене, суд здійснює самостійний розрахунок розміру середньої заробітної плати позивача за останні два календарних місяці, що передували звільненню, що становить: 1812,88 грн. (середня заробітна палата за січень, лютий 2017 року) / 40 робочих днів) = 45,32 грн. (середньоденна заробітна плата).

Щодо стосується періоду за який позивачу може бути виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

З моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22.

Суд звертає увагу, що правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 Кодексу законів про працю України у цій справі, є 09.03.2017 рік - дата звільнення позивача.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Однак період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Відтак, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 10.03.2017 до 19.07.2022 року, та з 20.07.2022 року по 19.01.2023 року (шість місяців відповідно до редакції ст. 117 після набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022)).

Період з 10.03.2017 до 19.07.2022 року регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Проте період з 20.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку із позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

Судом вище встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарних місяці, що передували звільненню становить 45,32 грн., відтак відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату заобтіної плати с за період з 10.03.2017 року по 19.07.2022 року, що становить 60 819,44 грн. (45,32 х 1342 (кількість робочих днів)).

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні, суд ураховує, що позивач є менш захищеною у відношенні до відповідача. Водночас, у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані.

Суд зауважує, що важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За змістом обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки проведення остаточного розрахунку покладено саме на орган, який виносить рішення по суті спору, тобто в цьому випадку - на суд.

З огляду на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплати за період з 10.03.2017 року по 19.07.2022 року в сумі 10 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

З приводу стягнення середнього заробітку за період з 20.07.2022 по 19.01.2023 року, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалося судом, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 06.12.2024 року у справі № 440/6856/22 належить враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП, щодо періоду, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Таким чином, за період затримки розрахунку з 20.07.2022 по 19.01.2023 (132 робочих дні) на користь позивача підлягають стягненню кошти у розмірі 5982,24 грн. (45,32 х 132).

Загальний розмір коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за весь період затримки розрахунку при звільненні (з 10.03.2017 року до 19.01.2023 року) становить 15982 грн. 24 коп. (10000 грн. + 5982,24 грн.).

Враховуючи наведене, що суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з відповідача слід стягнути в користь позивача не виплачену при звільненні заробітну плату в сумі 5665,64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що складає 15982,24 грн. та 6512,09 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, 280-284, 288, 354, 430 ЦПК України, на підставі ст.ст. 94, 115-117 Кодексу законів про працю України, ст. 21 Закону України «Про оплату праці», суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» на користь ОСОБА_1 28159 (двадцять вісім тисяч сто п`ятдесят дев`ять) грн. 97 коп., що складається з 5665,64 грн. - нарахованої, але невиплаченої заробітної плати; 15982,24 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 6512,09 грн. - компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати.

В решті вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач Державне підприємство «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2», місце знаходження: 45608, Волинська область, с. Рованці, вул. Промислова, 4, .

Повний текст заочного рішення складено 09 жовтня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.