УХВАЛА

14 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 757/14294/18-ц

провадження № 61-12592ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Кобзар Юлії Богданівни, на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, повернення банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , задоволено частково. Стягнено з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) на користь ОСОБА_2 :

суму банківського вкладу за договором від 23 грудня 2011 року № SAMDN7713 в розмірі 14 000 дол. США, відсотки за період з 24 лютого 2014 року до 20 березня 2017 року в розмірі 3 173,28 дол. США, пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 348 279,71 грн, три проценти річних за період з 06 січня 2017 року до 20 березня 2018 року у розмірі 13 275,34 грн;

суму банківського вкладу за договором від 22 грудня 2010 року № SAMDN8866 в розмірі 10 000 дол. США, відсотки за період з 23 лютого 2014 року до 20 березня 2018 року у розмірі 2 408,46 дол. США, пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 248 771,22 грн, три проценти річних за період з 06 січня 2017 року до 20 березня 2018 року у розмірі 9 482,34 грн;

суму банківського вкладу за договором від 04 лютого 2011 року № SAMDN6053 в розмірі 45 000 дол. США, відсотки за період з 05 березня 2014 року до 20 березня 2018 року в розмірі 11 666,97 дол. США, пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 1 119 470,49 грн, три проценти річних за період з 06 січня 2017 року до 20 березня 2018 року у розмірі 42 670,83 грн;

відсотки за договором банківського вкладу від 10 травня 2011 року № SAMDN9907 за період з 10 березня 2014 року до 20 березня 2018 року в розмірі 2 792,50 доларів США, пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 248 771,22 грн, три проценти річних за період з 06 січня 2017 року до 20 березня 2018 року у розмірі 9 482,34 грн;

відсотки за договором банківського вкладу від 04 лютого 2011 року № SAMDN6106 за період з 06 березня 2014 року до 05 січня 2017 року в розмірі 22 994,44 дол. США, пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 1 990 169,76 грн, три проценти річних за період з 06 січня 2017 року до 20 березня 2018 року у розмірі 77 351,50 грн.

В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :

за договором від 23 грудня 2011 року № SAMDN7713 суму депозитного вкладу в розмірі 14 000 дол. США, ненараховані відсотки за період з 24 лютого 2014 року до 05 січня 2017 року - 3 126,79 дол. США; три проценти річних за період з 06 січня 2017 року до 20 березня 2018 року - 13 275,34 грн;

за договором від 22 грудня 2010 року № SAMDN8866 суму депозитного вкладу в розмірі 10 000 дол. США, ненараховані відсотки за період з 23 лютого 2014 року до 05 січня 2017 року - 2 375,34 дол. США; три проценти річних за період з 06 січня 2017 року до 20 березня 2018 року - 9 482,34 грн;

за договором від 04 лютого 2011 року № SAMDN6053 суму депозитного вкладу в розмірі 45 000 дол. США, ненараховані відсотки за період з 05 березня 2014 року до 05 січня 2017 року - 11 517,53 дол. США; три проценти річних за період з 06 січня 2017 року до 20 березня 2018 року - 42 670,83 грн;

за договором від 10 травня 2011 року № SAMDN9907 ненараховані відсотки за період з 10 березня 2014 року до 05 січня 2017 року в розмірі 2 759,38 дол. США, три проценти річних за період з 06 січня 2017 року до 20 березня 2018 року - 9 482,34 грн;

за договором від 04 лютого 2011 року № SAMDN6106 ненараховані відсотки за період з 06 березня 2014 до 05 січня 2017 року в розмірі 22 728,77 дол. США, три проценти річних за період з 06 січня 2017 року до 20 березня 2018 року - 77 351,50 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2024 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року в частині розподілу судового збору змінено, стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

У іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року залишено без змін.

У червні 2025 року на адресу апеляційного суду надійшла заява АТ КБ «ПриватБанк» про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 21 травня 2025 року, роз`яснити:

чи мають суми, зазначені у резолютивній частині рішення суду, бути виплачені АТ КБ «ПриватБанк» позивачу з урахуванням податків та зборів, якщо такі суми підлягають обов`язковому оподаткуванню відповідно до вимог Податкового кодексу України;

за рахунок яких саме коштів АТ КБ «ПриватБанк», як податковий агент, зобов`язане сплатити податки та збори до державного бюджету, якщо суми, зазначені в резолютивній частині рішення суду, підлягають обов`язковому оподаткуванню відповідно до вимог Податкового кодексу України.

Заява обґрунтована тим, що суд своїм рішенням захистив право позивача на стягнення грошових коштів з АТ КБ «ПриватБанк», однак під час ухвалення рішення не врахував, що суми, які підлягають виплаті позивачу, є його доходом та потребують оподаткуванню.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судове рішення, яке заявник просить роз`яснити є чітким і зрозумілим, що не допускає двозначного тлумачення.

Також Київський апеляційний суд вказав, що саме податкове законодавство, а не суд, визначає імперативний порядок нарахування та сплати податковим агентом податків на проценти за депозитним вкладом. Крім того, норми статті 265 ЦПК України не мають обов`язкової вказівки на необхідність додаткового уточнення у рішенні суду суми стягнення, зокрема, процентів за користування депозитним вкладом, із розмірами обов`язкових платежів до бюджету.

У жовтні 2025 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Кобзар Ю. Б., на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк не просив уточнити суму, стягнену за судовим рішенням, проте вказав, що під час примусового виконання судового рішення виникли труднощі щодо порядку його виконання в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку АТ КБ «Приватбанк».

Заявник вважає, що вкрай важливим та вирішальним під час виконання будь-якого судового рішення, ухваленого у справі за позовом про стягнення з боржника коштів (що підлягають оподаткуванню), - є питання зазначення чи не зазначення у резолютивній частині рішення суду вказівки про те, що сума доходу (тобто сума коштів, що підлягають сплаті Стягувачу) підлягає стягненню за відрахуванням податків та інших платежів.

Податковим законом визначено певний порядок сплати податків та інших обов`язкових платежів, що мають утримуватися податковим агентом (банківською установою) з процентів, нарахованих на депозитні вклади. Оскільки боржник за судовим рішенням є, у цьому випадку, податковим агентом, то відповідно, саме він є

відповідальною за здійснення нарахування та сплати платежів на вимогу податкового законодавства.

Тому, за відсутності у резолютивній частині рішення суду вказівки про те, що сума процентів, яка підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» та трьох процентів річних на користь ОСОБА_1 , підлягає стягненню за відрахуванням податків та інших платежів, під час виконання судового рішення у справі № 757/14294/18-ц виникають суперечки щодо розуміння резолютивної частини рішення у цій справі та виникають труднощі як у боржника, так і у виконавчого органу стосовно належного виконання цього судового рішення.

На переконання заявника, у суду апеляційної інстанції наявні були законодавчі підстави для роз`яснення ухваленого ним судового рішення.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення апеляційного суду.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до частин першої, другої статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18) зазначено, що «роз`яснення судового рішення - це засіб виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового документа. Тобто йдеться про викладення судового рішення у більш ясній і зрозумілій формі. Необхідність такого роз`яснення випливає з обставин неоднозначного розуміння рішення суду з метою його виконання. Здійснюючи роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушується питання про зміну рішення, або про внесення до нього нових даних, або про роз`яснення мотивів прийняття рішення, або фактично про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд відмовляє в роз`ясненні рішення».

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20) вказано, що «необхідність роз`яснення судового рішення може бути зумовлена його нечіткістю в резолютивній частині, коли воно є неясним та незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, або які будуть здійснювати його виконання. Тобто це стосується випадків, коли рішення містить положення, які викликають суперечки щодо його розуміння та під час його виконання. Отже, в ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суті рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Водночас суд, роз`яснюючи рішення, не вносить зміни в існуюче рішення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) вказано, що «доводи касаційної скарги про неврахування судом положень податкового законодавства колегія суддів відхиляє, оскільки податкові зобов`язання сторін, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22 (провадження № 61-10834сво22), зокрема, вказано, що:

«тлумачення статті 265 ЦПК України дає підстави для висновку, що її положення не містять імперативної вказівки щодо додаткової деталізації суми, яка на підставі рішення суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, із вказівкою про утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Перерахування стягувачеві суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення. Предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені у відповідній валюті. Сплата (перерахування) коштів у розмірі меншому, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), свідчить про порушення принципу належного виконання в частині предмета виконання».

Таким чином, податкові зобов`язання сторін, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України. За змістом статті 271 ЦПК України роз`яснення положень податкового законодавства, у тому числі при визначенні порядку виконання судових рішень, не належить до тих, які надаються судом.

Такий висновок зроблено Верховним Судом в справі № 757/8249/20-ц (провадження № 61-13182св21), в якій суд касаційної інстанції відмовив в задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про роз`яснення постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року щодо тих самих мотивів, викладених банком в заяві про роз`яснення судового рішення апеляційного суду в цій справі № 757/14294/18-ц.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції підставно відмовив в задоволенні заяви АТ КБ «ПриватБанк» про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року в справі № 757/14294/18-ц.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування апеляційним судом норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року є необґрунтованою. Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Кобзар Юлії Богданівни, на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, повернення банківського вкладу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян