ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7627/25 Справа № 242/260/20 Суддя у 1-й інстанції - Іваницька І. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Селівакін Ігор Олександрович, на ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 02 червня 2025 року у цивільній справі номер 242/260/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року до суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 05.03.2016 року.

28 травня 2020 року відкрито провадження у справі за цим позовом.

У травні 2025 року до Центрального районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 , як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору, до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, іпотеки, розписки.

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 02 червня 2025 року позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, іпотеки, розписки повернуто.

Із вказаним судовим рішенням не погодився ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Селівакін І.О., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 02 червня 2025 року у цивільній справі номер 242/260/20 з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною і необґрунтованою, а також взагалі не містить мотивів, з яких виходив суд першої інстанції при її постановленні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги третьої особи ОСОБА_1 не є самостійними вимогами на предмет спору в розумінні статті 52 ЦПК України. Водночас, жодних мотивів для вказаного висновку судом першої інстанції наведено не було.

Предметом позову ОСОБА_1 , як третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, є визнання недійсними договору позики, договору іпотеки та розписки, тобто документів, на підставі яких нібито виникла заборгованість, що заявляється ОСОБА_2 до стягнення за первісним позовом.

Рішення суду за первісним позовом у справі №242/260/20 впливає на права та обов`язки

ОСОБА_1 , оскільки існуючі наразі кредиторські вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 за договором позики, розпискою та договором іпотеки можуть бути задоволені за рахунок майна ОСОБА_1 , а у разі задоволення первісного позову ОСОБА_2 у справі №242/260/20, заявлені у цьому позові вимоги також будуть задовольнятися за рахунок майна апелянта. Отже предмет первісного позову у справі №242/260/20 безумовно стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 .

Саме з метою підтвердження відсутності заборгованості ОСОБА_4 за недійсними договором позики, розпискою та договором іпотеки ОСОБА_1 і звернувся до суду із позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, оскільки відсутність такої заборгованості означатиме неможливість звернення стягнення на майно ОСОБА_1 з метою її погашення.

ОСОБА_1 є іпотекодавцем за договором іпотеки, отже він є учасником усіх правовідносин як за договором іпотеки, так і за договором позики та розпискою.

Від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Воротиленко О.С., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та/або відмовити в задоволенні його апеляційної скарги на ухвалу Центрального районного суду м. Дніпра від 02.06.2025 року, застосувати до ОСОБА_1 та його представника адвоката Селівакіна І.О. (до кожного окремо) захід процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб через зловживання процесуальними правами.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Селівакін І.О. просять скасувати договори, розписку, що взагалі не є предметом спору у справі №242/260/20.

Вимога третьої особи, спрямована на будь-що поза предметом спору між позивачем та відповідачем, не може бути визнана вимогою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.

Суд першої інстанції, розглянувши подані ОСОБА_1 позовну заяву та документи по суті позовної заяви, дійшов обґрунтованого та законного з процесуальної точки зору висновку, з посиланням на практику Верховного Суду, що вимоги третьої особи ОСОБА_1 не є самостійними вимогами на предмет спору в розумінні статті 52 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність в оспорюваній ухвалі мотивів, з яких виходив суд при її постановленні, а також про те, що ним дотримано процесуальні вимоги при поданні позову, не мають нічого дійсного з обставинами справи.

Позов, заявлений ОСОБА_1 , щодо оскарження договору іпотеки нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , повинен подаватися виключно за місцем розташування нерухомого майна - до Печерського районного суду міста Києва, оскільки на спори, предметом яких є предмет іпотеки, поширюються норми ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

ОСОБА_1 не був учасником двостороннього договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . А сам правочин, в той же час, не був багатостороннім. Відповідно, ОСОБА_1 намагається втрутитися у правовідносини, учасником яких він не є, порушує свободу договору, чим зачіпає права та інтереси ОСОБА_2 як сторони договору позики.

Наявність відповідних зобов`язань за договорами позики та іпотеки, укладеними 05.03.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , підтверджена в справі №237/3566/17, де ОСОБА_1 був відповідачем.

Протокольною ухвалою від 07.05.2025 року вже було відмовлено в залученні в справу ОСОБА_1 як третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 . Зазначена ухвала набула законної сили з моменту її проголошення.

На думку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та його представники, систематично вчинюють протиправні «процесуальні диверсії», втручаються у договірні зобов`язання інших осіб, чим порушують права та інтереси цих осіб, а також вимоги процесуального законодавства. Тим самим проявлено неповагу до суду та вчинено неправомірні дії, які вбачаються у незаконному впливі на інших осіб через подання завідомо необґрунтованих позовів, які не мають предмета спору. Все вищевказане, якраз є зловживанням процесуальними правами саме зі сторони ОСОБА_1 та його адвоката.

В межах апеляційного провадження щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Дніпра від 02.06.2025 року про повернення позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору, витрати на правничу допомогу ОСОБА_2 попередньо складатимуть 50000,00 грн.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно з частиною 2 статі 369 ЦПК України апеляційна скарга на вказану ухвалу суду першої інстанції підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

Відповідно до частини 13 статі 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що у січні 2020 року до суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому він, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:

стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 850000,00 доларів США, відсотки за користування грошима в сумі 1138295,44 доларів США, 3% річних в сумі 204000,00 (доларів США за договором позики від 05.03.2016 року, що загалом складає 2192295,44 доларів США;

стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати щодо звернення до належного суду;

судові витрати покласти на відповідачок (а.с. 1-2, том 1, 146-148, том 2).

У травні 2025 року до Центрального районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 , як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору, до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, іпотеки, розписки, в якій він просив:

- визнати недійсним договір позики від 05.03.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 537;

- визнати недійсним договір іпотеки від 05.03.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 538;

- визнати недійсною розписку від 17.03.2017 року, підписану ОСОБА_4 (а.с. 1-14, том 3).

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , як третьої особи із

самостійними вимогами щодо предмету спору, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги третьої особи ОСОБА_1 не є самостійними вимогами на предмет спору в розумінні статті 52 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.

Згідно зі статтею 195 ЦПК України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження, застосовуються положення статей 193 і 194 ЦПК України.

Статтею 194 ЦПК України визначено, що зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу.

До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Аналізуючи наведені вище положення процесуального законодавства можна дійти висновку, що ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження із первісним позовом ухвалою суду.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватися. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

У постанові від 13 березня 2019 року у справі №916/3245/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у процесі розгляду судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним із первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень частини 1 статті 52 ЦПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі.

Позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів статті 52 ЦПК України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.

Судом встановлено, що у січні 2020 року до суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому він, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 850000,00 доларів США, відсотки за користування грошима в сумі 1138295,44 доларів США, 3% річних в сумі 204000,00 (доларів США за договором позики від 05.03.2016 року, що загалом складає 2192295,44 доларів США, а також судові витрати.

У травні 2025 року до Центрального районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 , як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору, до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, іпотеки, розписки, в якій він просив:

- визнати недійсним договір позики від 05.03.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 537;

- визнати недійсним договір іпотеки від 05.03.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 538;

- визнати недійсною розписку від 17.03.2017 року, підписану ОСОБА_4 .

Таким чином, предметом спору первинного позову ОСОБА_2 є заборгованість за договором позики від 05.03.2016 року.

В той же час предметом спору позову третьої особи ОСОБА_1 є визнання недійсними: договору позики від 05.03.2016 року, договору іпотеки від 05.03.2016 року та розписки від 17.03.2017 року, тобто спрямований на те, що знаходиться поза предметом позову ОСОБА_2 .

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що вимоги третьої особи ОСОБА_1 не є самостійними вимогами на предмет спору в розумінні статті 52 ЦПК України, та виникають з різних правовідносин.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, іпотеки, розписки, оскільки заявлені ним у позові вимоги не можуть вважатись позовними вимогами третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у цій справі у розумінні статті 52 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд зауважує, що скаржник не позбавлений права на звернення до суду з позовом для захисту своїх прав в окремому судовому провадженні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, зокрема про постановлення оскаржуваної ухвали з порушеннями норм процесуального права, є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо клопотання висловленого у відзиві ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Воротиленко О.С., про застосування до ОСОБА_1 та його представника адвоката Селівакіна І.О. заходів процесуального примусу у вигляді штрафу, апеляційний суд зазначає, що відповідно до статей 143, 148 ЦПК України стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу є правом суду, а не його обов`язком.

Аналіз наведеного клопотання свідчить про відсутність підстав для застосування заходів процесуального примусу, передбачених статтею 148 ЦПК України, оскільки ОСОБА_2 та його представником адвокатом Воротиленком О.С. не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення цими особами дій, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 148 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Селівакін Ігор Олександрович, залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: