Номер провадження: 22-ц/813/1684/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Говорова Альона Ігорівна

на рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 травня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українс ька залізниця» про визнання наказу незаконним, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітку

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначив, що він перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця» та працює у Департаменті внутрішнього аудиту та контролю на посаді старшого ревізора.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 №389/ос з ним було призупинено дію трудового договору до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Позивач стверджує, що на день винесення наказу абсолютна неможливість надання відповідачем роботи позивачу не вбачалась, оскільки діяльність АТ «Українська залізниця» не призупиняла та працювало під час воєнного стану. Відповідачем також не було запропоновано переведення його на іншу роботу із збереженням середньої заробітної плати, в тому числі до іншого структурного підрозділу.

ОСОБА_1 зазначає, що 11.01.2023 року до відповідача було направлено лист, в якому просили поновити дії трудового договору на посаді старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «ОДЕСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця».

В подальшому, 13.02.2023 року позивачем отримано лист від відповідача № ЦЦУП-13/52 в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено воєнний стан в Україні. Ці обставини вплинули на можливість надання та виконання роботи в АТ «Українська залізниця». Військова агресія призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна та активів відповідача. Зростання втрат основного капіталу i масова міграція призводять до більш вираженого скорочення виробництва, колапсу торгових потоків, що відображаються в тому числі i на діяльності АТ «Українська залізниця».

Крім того, позивач просив врахувати, що його не ознайомлювали з оспорюваним наказом, його копію він отримав лише 08 червня 2023 року.

Після отримання вказаного наказу ним було встановлено, що він не відповідає приписам ч. 2 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки в ньому відсутні відомості щодо РНОКПП або серії і номеру паспорту та інформація про погодження наказу з військовою адміністрацією.

Просив визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року №389/ос та додаток до нього в частині, що стосується його, поновити дії трудового договору та стягнути з відповідача заробітну плату за період дії вказаного наказу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 14 травня 2024 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ №389/ос від 01 квітня 2022 року АТ «Українська залізниця» () в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), поновивши з ним дії Трудового договору.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 398736,80 гривень.

Рішення суду вмотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, які свідчать про порушення прав позивача. А відповідачем в свою чергу не надано доказів на їх спростування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Говорова А.І. подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, просять його скасувати, та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повністю. Судові витрати просять покласти на позивача.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що призупинення дії трудового договору слід розглядати саме в контексті таких обмежень, зумовлених воєнним станом, проте суд першої інстанції тлумачить ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умов воєнного стану» виключно в інтересах працівника. Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що застосування вказаної норми, яка регламентує право роботодавця призупинити дії трудового договору із працівником, у зв`язку із збройною агресією проти України, можливе лише за сукупності обставин, які би свідчили про абсолютну неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, оскільки в такому випадку ця норма захищатиме лише інтереси працівників та унеможливлюватиме її застосування на практиці. Зауважується, що позивач, як старший ревізор відділу внутрішнього аудиту і контролю регіональної філії «Одеська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», робота якого була зупинена у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, не мав можливості виконувати свої трудові обов`язки. Як простій, так і призупинення дії трудового договору зумовлено військовою агресією та, як наслідок - неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності. Тимчасове переведення позивача на іншу роботу було неможливим. На думку представника апелянта, встановивши, що роботодавець у зв`язку зі збройною агресією перебуває у таких умовах, що не може надати відповідному працівнику роботу, працівник автоматично є таким, що не може виконувати роботу, так як робота для такого працівника фактично відсутня. При цьому, звертається увагу на те, що товариство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, а тому вправі на власний розсуд приймати рішення про запровадження заходів, необхідних для забезпечення функціонування товариства в умовах воєнного стану, зокрема, зупинити діяльність окремих підрозділів або виконання окремих функцій, які у зв`язку з військовою агресією втратили свою актуальність та не сприяють його належному функціонуванню. Водночас, призупинення дії трудового договору має тимчасовий характер, за працівником залишається право на отримання заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі, відшкодування яких має здійснювати держава, що здійснює збройну агресію проти України.

В скарзі, стверджується, що всі сили та ресурси АТ «Укрзалізниця» в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни, а судом першої інстанції не надано оцінку вказаним обставинам, що свідчить про відсутність повного судового розгляду та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Крім того, вказується на те, що суд першої інстанції помилково зазначив про незаконність оспорюваного наказу з мотивів неможливості перевести позивача на дистанційну форму роботи, та неможливості не можливості застосування скороченої тривалості робочого часу, дня або тижня. Ще раз наголошується, що призупинення дії його трудового договору було зумовлено відсутністю для позивача саме роботи відповідного характеру. У той же час перевести позивача на іншу роботу не було можливим, у зв`язку із характером виконуваної ним роботи, що було залишено судом першої інстанції поза увагою.

Також, звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував й того, що призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню норма статті 235 КЗпП України.

Окрім цього, звертається увага на помилковість застосування у розрахунку заборгованості розміру виплат за грудень 2021 року та січень 2022 року, так як наказ винесено 01 квітня 2022 року, а двома місяцями, що передували призупиненню трудових відносин є березень та лютий 2022 року. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік, тобто у даному випадку можливе лише за період з 01 квітня 2022 року до 01 квітня 2023 року.

Стороною апелянта наголошується, що до обставин, які обумовлюють заявлені позовні вимоги, існували та були відомі позивачу з квітня 2022 року, а отже до спірних правовідносин має бути застосовано норму частини першої статті 233 КЗпП України, та відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку звернення. Разом з тим, навіть беручи до уваги продовження строків, визначених ст. 233 КЗпП України, на строк дії карантину (пункт 1 Прикінцевих положень ХІХ КЗпП України), строк звернення до суду у цій справі пропущений, оскільки позовну заяву подано вже після закінчення карантину.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Ознайомившись з апеляційною скаргою АТ «Українська залізниця», ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Світличний О.С. подав на неї відзив, в якому зазначає, що судом першої інстанції повністю з`ясовано обставини по даній справі, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, винесено законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Просить відмовити у задоволенні поданої апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник АТ «Українська залізниця» адвокат Говорова А.І. у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Рог А.С. приймаючи участь у розгляді в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила оскаржуване рішення залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників які не з`явились.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 прийнятий на посаду старшого ревізора управління аудиту та контролю регіональної філії «ОДЕСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» Департаменту аудиту та контролю АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ».

Згідно п. 1.1 Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, затвердженого рішенням наглядової ради АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» від 7-9 жовтня 2020 року, Департамент внутрішнього аудиту та контролю є структурним підрозділом «акціонерного товариства «Українська залізниця» та підпорядковується наглядовій раді (комітету з аудиту) Товариства. Департамент виконує функції підрозділу/служби внутрішнього аудиту Товариства (п.1.2 Положення про Департамент). Ціллю Департаменту є надання незалежних, об`єктивних аудиторських послуг, спрямованих на збільшення вартості Товариства та вдосконалення його діяльності і процесів. Отже, Департамент внутрішнього аудиту та контролю надає аудиторські послуги згідно затверджених наглядовою радою (комітетом з аудиту) планів внутрішніх аудитів.

Наказом голови правління АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» №Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року було встановлено режим простою з 24.02.2022 до відміни працівників апарату управління АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» відповідно до додатка 1.

Як вбачається із вказаного додатку, стан простою було застосовано і до старшого ревізора ОСОБА_1 на період часу з 24.02.2022 по 28.02.2022. Підставою для винесення вказаного наказу зазначено акт про простій від 24.02.2022, з якого вбачається, що з 24.02.2022 була зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», які не виконують критично важливі задачі.

Наказом голови правління АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» №Ц-42/12-В від 24 березня 2022 року внесені зміни до додатку 1 наказу від 24.02.2022 №Ц-42/6-В та викладено його у новій редакції. Так, згідно з указаними змінами ОСОБА_1 встановлено режим простою з 24.02.2022 по 28.02.2022 та з 01.03.2022 по 31.03.2022.

Згідно з витягом з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» від 14.03.2022 року, час простою з причин, що не залежать від працівника товариства, було ухвалено оплачувати з розрахунку двох третин тарифної ставки (посадового окладу), встановленої (ого) працівнику.

01 квітня 2022 року з Департаменту внутрішнього аудиту та контролю надійшов лист на адресу управління персоналом та соціальної політики АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» з переліком працівників Департаменту внутрішнього аудити та контролю у загальній кількості 104 особи, до якого включено і ОСОБА_1 , з якими пропонується призупинити дію трудових договорів на період військового стану.

Наказом АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» №389/ос від 01 квітня 2022 року припинено простій, введений наказом №Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року, та 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у додатку №1 до цього наказу, в т.ч. і щодо ОСОБА_1 . Підставами винесення цього наказу зазначено неможливість надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства.

Відповідно до Листа від 11 січня 2023 року ОСОБА_1 просив поновити дії трудового договору на посаді старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Одеська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ».

13 лютого 2023 року ОСОБА_1 отримав лист від відповідача №ЦЦУП-13/52 в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено воєнний стан в Україні. Ці обставини вплинули на можливість надання та виконання роботи в АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ». Військова агресія призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна та активів відповідача. Зростання втрат основного капіталу i масова міграція призводять до більш вираженого скорочення виробництва, колапсу торгових потоків, що відображаються в тому числі i на діяльності АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».

24 лютого 2022 року Верховна Рада України затвердила Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 строком на 30 діб.

В подальшому відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану було продовжено. Згідно із вказаними Указами Президента України воєнний стан введено на всій території України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Згідно зі статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу 01 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23) вказано, що:

«дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. […] суди встановили, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, ВСП «Санаторій «МЦРЗ» здійснював свій основний вид діяльності та надавав медичні й санаторно-курортні послуги. До роботи були залучені 225 працівників. Дію трудових договорів відповідач призупинив лише з позивачем та ще вісьмома працівниками (чотирма медичними сестрами та чотирма медичними сестрами з масажу). Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останній її виконувати в цій справі не встановлено.

Також, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суди обґрунтовано поклали на відповідача обов`язок відшкодувати їй середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі, тому доводи касаційної скарги про те, що такий обов`язок покладається на державу, що здійснює збройну агресію, в даному випадку безпідставні».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22 (провадження № 61-13296св23) зазначено, що: «роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом установлено, що ОСОБА_1 обіймав посаду старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління аудиту та контролю регіональної філії «Одеська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця».

Факт введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану є загальновідомим.

Як на підставу для призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , відповідач в оскаржуваному наказі посилався на неможливість надання роботи позивачу та неможливість виконання роботи останнім через критичне зменшення обсягів господарської діяльності товариства, що сталася у зв`язку з втратою внаслідок військової агресії російської федерації проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності товариства.

Однак, обставин неможливості забезпечити позивача роботою відповідач не довів.

Як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, АТ «Українська залізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів.

Сама по собі обставина зменшення замовлень обсягів господарської діяльності та відсутність планів внутрішнього аудиту на 2022 рік не свідчать про неможливість роботодавця забезпечити позивача роботою. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які би конкретно підтверджували, як факт зменшення обсягів господарської діяльності , так і той факт, що таке зменшення відбулося внаслідок агресії рф та перебуває в безпосередньому причинному взаємозв`язку з відсутністю необхідності задіювання працівників департаменту, в якому працював позивач, аж до призупинення трудового договору.

Водночас призупинення дії трудового договору з позивачем не звільняє відповідача від обов`язку доведення факту неможливості перевести його на іншу роботу. Посилання апелянта на Положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, відповідно до якого працівники Департаменту не можуть залучатись іншими структурними підрозділами товариства для виконання їх завдань та доручень, як на підставу обґрунтованості доводів апеляційної скарги, колегія суддів оцінює критично. Вказане положення регламентує взаємовідносини працівників Департаменту з іншими підрозділами, однак жодним чином не вказує на неможливість відповідача перевести позивача у межах товариства на будь-яку іншу роботу.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 05 травня 2025 року, справа № 758/4178/22, провадження № 61-6935сво24, висловлює такі висновки про застосування норм права:

«Сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору»), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору») є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону».

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останньому її виконувати не встановлено й доводи апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» цього не спростовують.

За таких обставин відсутні правові підстави для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Щодо стягнення середнього заробітку

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.

Водночас частиною дев`ятою статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Враховуючи, що наслідком незаконних дій адміністрації відповідача стало позбавлення позивача можливості працювати, такі дії відповідача як роботодавця призвели до порушення конституційного права позивача на своєчасне одержання винагороди за працю.

Відповідно до правового висновку, викладеного у вищезазначеній постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року, відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.

З урахування зазначеного, місцевий суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин зміст частини другої статті 235 КЗпП України, яка регулює подібні за змістом відносини, та поклав саме на відповідача як роботодавця обов`язок із відшкодування на користь позивача як працівника, із яким протиправно було призупинено трудовий договір, середній заробіток за час його перебування у вимушеному прогулі, пов`язаному саме із незаконним призупиненням трудового договору зі сторони ДП «АМПУ», що, в свою чергу, узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у змісті постанов від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 27 березня 2024 року у справі № 753/12518/22 (провадження № 61-13202св23), від 26 лютого 2025 року у справі № 755/9344/23 (провадження № 61-9336св24), від 28 травня 2025 року у справі № 522/17582/22 (провадження № 61-15653св24).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100, основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з абзацами третім-п`ятим пункту 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Обчислюючи середній заробіток за час перебування позивача у вимушеному прогулі, суд першої інстанції виходив з того, що із наданих позивачем розрахунків заробітної плати за грудень 2021 року, позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 17 697,53 грн за відпрацьовані 22 робочих днів а за січень 2022 року, позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 31703,56 грн за відпрацьовані 19 робочих днів.

За останні два місяці позивач отримав заробітну плату у розмірі 17697,53 грн +31703,56 грн = 49401,09 грн за 41 робочий день.

49 401,09/41 (відпрацьовані дні) = 1 294,90 грн за один робочий день.

Позивач повинен був відпрацювати (308 робочих днів):

Позивач недоотримав від відповідача 1 294,90 грн х 308 робочих днів = 398736,80 грн.

Судом першої інстанції, в межах заявлених позовних вимог, правильно встановлено розрахунковий період вимушеного прогулу позивача, який тривав з 01.04.2022 року (день призупинення дії договору) до 10.07.2023 року (день звернення з позовом д суду), тобто 308 робочі дні.

Ураховуючи викладені обставини колегія судів вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час призупинення дії трудового договору у сумі 398736,80 грн.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18) зазначено, що «згідно з частиною другою статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин».

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину (01 квітня 2022 року), встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який перебігав безперервно та завершився 30 червня 2023 року, врахував тримісячний строк, визначений частиною першою статті 233 цього Кодексу, відтак дійшов правильного висновку, що, звернувшись до суду 10 липня 2023 року, позивач не пропустив строк на звернення до суду з цим позовом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2024 року в справі № 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24).

З огляду на наведене, апеляційний суд робить висновок про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, оскільки такі висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Говорова Альона Ігорівна, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький