Дата документу 01.10.2025
Справа № 334/6083/25
Провадження № 2/334/3375/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., за участю секретаря Александрової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини разом з батьком

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м.Запоріжжя з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини разом з батьком та стягнення аліментів на утримання дитини.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що з відповідачкою ОСОБА_2 він зареєстрував шлюб 11 червня 2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька - ОСОБА_3 .

У 2024 році, відповідачка поїхала до Західної України, залишивши позивача разом з донькою за місцем їх постійного мешкання у місті Запоріжжі.

Відповідачка мотивуючи свій від`їзд пояснила тим, що у них різні погляди на життя. До початку повномасштабного вторгнення, вони проживали разом у с.Високе Михайлівського району Запорізької області. Після військового вторгнення Російської Федерації на територію України, вони виїхали з окупованої території та переїхали до м.Запоріжжя де винаймали житло. Дані обставини погіршили стосунки між ними та з січня 2024 року, вони припинили спільне життя.

Відповідачка, зібравши усі свої речі поїхала у Івано-Франківську область смт. Верховина, залишивши дитину на позивача.

Після її від`їзду, вона сама на зв`язок не виходила. Через спільних знайомих він дізнався, що відповідачка не має наміру повертатися до Запоріжжя та має бажання влаштувати своє особисте життя. Все це стало підставою до втрати почуття поваги та любові один до одного.

Подальше спільне життя та збереження шлюбу позивач вважає неможливим, тому є недоцільним, оскільки сім`я фактично розпалася остаточно. Підстав для примирення або збереження сім`ї не можливо, тому позивач змушений був звернутися до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 31 липня 2025 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження, з повідомленням сторін.

Копії ухвали суду про відкриття провадження у справі направлено учасникам справи, зокрема, відповідачка отримала копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами, за адресою її фактичного місцезнаходження.

Скориставшись своїм правом, відповідачка ОСОБА_2 надіслала суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що вона не має наміру повертатися до м.Запоріжжя. Вважає, що донці краще проживати з батьком, оскільки вона з самого народження дуже прив`язана до нього. Також, відповідачка повідомила, що у неї є бажання налагодити своє особисте життя, тобто бути самотньою для можливості забезпечувати лише своє життя. Тому вона не заперечувала проти задоволення позовних вимог та проводити розгляд справи без її особистої участі.

Також суд, зобов`язав районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування надати суду висновок щодо доцільності проживання дитини разом з батьком.

Згідно наданого суду висновку, комісія зі складу орган опіки та піклування, здійснила вихід за місцем проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , де виявилось, що позивач ОСОБА_1 проживає один з малолітньою донькою. Жодних речей або будь яких фактичних даних про присутність матері у квартирі не знайдено. На комісії по справах дітей було зібрані докази того, що батько - ОСОБА_1 самостійно виховує свою малолітню доньку - ОСОБА_3 , з січня 2025 року. Тому, діючи на засадах верховенства прав дитини та з урахуванням найкращих інтересів дитини, орган опіки та піклування дійшов висновку, що ОСОБА_2 , фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, права та інтереси якої повинні бути захищені у встановленому законом порядку, тому вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після з`ясування усіх обставин по справі та вчинення процесуальних дій, суд закрив підготовче судове засідання та призначив справу до судового розгляду.

Інших процесуальних дій не вчинялось.

У судовому засіданні представник позивача, який дії на підставі договору про надання правничої допомоги доводив суду обставини справи та пояснив, що 20 січня 2025 року ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 почали проживати окремо. ОСОБА_1 повністю взяв на себе обов`язок по вихованню та утриманню доньки, водить її до дитячого садка, займається освітою та вихованням, водить до лікаря під час хвороби дитини, займається розвитком доньки. З часу окремого проживання мати - ОСОБА_4 з донькою не спілкувалася, участі в житті дитини не приймала, особистим життям доньки не цікавилася, не вітала з днем народження доньку, не цікавилась станом її здоров`я. З відзиву на позовну заяву вбачається, що ОСОБА_2 сама визначилася з тим, що їй не потрібна родина, вона бажає влаштувати собі інше життя без чоловіка та дитини.

З вищенаведених підстав, представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав позицію своєї довірительки з підстав викладених нею у відзиві. Проти задоволення позову не заперечував.

Представник третьої особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування у судове засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив суд ухвалити рішення з врахуванням інтересів дитини та взяти до уваги висновок органу опіки та піклування.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши наданий суду висновок районної адміністрації комітету Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки піклування, щодо визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, а також інші матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Під час розгляду справи доведено та не спростовано той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та фактично мешкає разом з малолітньою донькою за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - відповідачка по справі, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_4 .

З 11.06.2021 року громадяни перебували в зареєстрованому шлюбі, виданий Олександрійським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис за № 617.

Від даного шлюбу була народжена малолітня донька - ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданий Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 314.

Встановлено також, що з 20 січня 2025 року батьки почали проживати окремо. При цьому, ОСОБА_1 повністю взяв на себе обов`язок по вихованню та утриманню доньки.

З часу окремого проживання відповідачка - ОСОБА_2 припинила свою участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Не бере участі у її житті, не цікавиться станом її здоров`я, не відвідує та не спілкується.

Як доведено позивачем та не спростовано відповідачем у них втрачені почуття любові та поваги один до одного. Сторони вважають неможливим подальше збереження сім`ї.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.».

Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них.

Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647/98).

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України).

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 ст.115 СК України встановлено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що сторони припинили шлюбні - сімейні відносини через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя. Відповідачка ОСОБА_2 не має бажання повертатися до міста Запоріжжя при найми до своєї доньки, тому приймаючи до уваги, що сім`я в розумінні ч.2 ст.3 СК України, фактично припинила своє існування і формальне збереження шлюбу сторін буде суперечить правам та інтересам позивача, а також враховуючи той факт, що будь-які відомості які б спростовували зазначені позивачем докази відсутні, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини з батьком, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 мешкає разом з батьком за адресою фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи судом встановлено, що 18.09.2025 відділом служби у справах дітей, отримано акт оцінки потреб «сім`ї/особи від Запорізького міського центру соціальних служб де зазначено, що батько ОСОБА_1 самостійно виховує дитину, мати дитини - ОСОБА_2 участі у вихованні та матеріальному забезпеченні доньки не приймає. У висновку оцінки потреб зазначено, що потреби дитини задовольняються в повному обсязі, за місцем проживання батька. Дитині створені належні умови для проживання та розвитку дитини.

Отже, мати фактично самоусунулася від виконання своїх обов`язків, не бере участі у вихованні та догляді за донькою, не цікавиться її здоров`ям, фінансово не утримує.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст.9 Конвенції про права дитини держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до положень ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У постанові Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі №204/6905/17 зазначено, що тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

При визначенні місця проживання дитини суд, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлював та надав належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед виходив з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримався балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

При вирішенні даного спору щодо визначення місця проживання дитини, суд бере до уваги вік дитини, потребу дитини у материнській турботі та догляді.

За приписами ч.4, ч.5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з батьком ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 161 СК України передбачено підстави визначення судом місця проживання малолітньої дитини.

Частиною другою статті 6 СК України визначено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Таким чином, враховуючи висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 , оскільки це забезпечить якнайкраще її інтереси.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 1 ст.191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України.

Судом встановлено, що відповідач перебуває в працездатному віці, договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, інформації щодо стягнень по іншим аліментним зобов`язанням відповідача, сторонами до суду не надавалося.

Отже, приймаючи до уваги матеріальне положення дитини, яка потребує матеріальної допомоги, матеріальне становище відповідача та обставини, що мають істотне значення, вважає за можливе визначити розмір аліментів, стягуваних з відповідача на утримання доньки на користь позивача у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн.

У відповідності до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. Тому судові витрати пов`язані з розглядом справи потрібно покласти на відповідача.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини на підставі норм статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн., за позовну вимогу про стягнення аліментів.

Керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,354ЦПК України, ст. ст. 1, 19, 24, 109-114, 150, 160, 180-183, 191 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини разом з батьком - задовольнити.

Шлюб укладений 11 червня 2021 року 18.12.2010 року Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що складено відповідний актовий запис №617.

Визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ідентифікаційний № НОМЕР_1 , який самостійно виховує дитину за місцем фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний № НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ідентифікаційний № НОМЕР_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в розмірі 4000,00грн.(Чотири тисячі грн. 00коп.) щомісячно, починаючи із дня пред`явлення цього позову і до досягнення дитини повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний № НОМЕР_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне судове рішення складено та підписано 01 жовтня 2025.

Суддя: Козлова Н. Ю.