КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

справа № 753/8669/23

провадження № 22-ц/824/6340/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Яхно П.А..

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетник Ірина Сергіївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року, постановлене під головуванням судді Кулика С.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетник Ірина Сергіївна, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетник Ірина Сергіївна, про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року, шлюб між ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_3 було розірвано. Зазначеним рішенням визнано за позивачем право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат жилою площею 29,2 квадратних метра, загальною площею 55 квадратних метра в порядку поділу майна подружжя. Вказане рішення набуло чинності 08.01.2019 року. Станом на 08.10.2019 року жоден із співвласників своє право власності в спірній квартирі не зареєстрував. 02.11.2019 року, позивач зареєструвала своє право власності на спірної квартири, яка їй належала на підставі свідоцтва про право власності від 24.07.2006 року, виданого відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації.

В цей же день, позивач також зареєструвала іншу належну їй 1/4 частину спірної квартири, на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2018 року. Таким чином позивач зареєструвала право власності на частини спірної квартири. Відомості про належність іншому співвласнику колишньому чоловіку позивача частки у спільній частковій власності на спірну квартиру в Державному реєстрі відсутні, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкту нерухомого майна, зокрема, квартири розташованої в АДРЕСА_2 .

В спірній житловій квартирі позивач проживає та зареєстрована сама. 28 вересня 2019 року за місцем свого проживання, позивач отримала ксерокопію заяви ОСОБА_3 , колишнього чоловіка, з якої стало відомо, що останній виявив бажання продати належну йому частину спірної квартири АДРЕСА_1 за 350 000 грн. Після звернення позивача до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Н.А., остання повідомила позивача, що надіслана ксерокопія заяви є недійсною. Підтвердити належність ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину спірної квартири нотаріус також відмовилась. Далі позивачем були самостійно замовлені інформаційні довідки та Витяги з реєстру прав власності, з яких не вбачається, що ОСОБА_3 є власником 1/4 частини спірної квартири.

В лютому 2023 року, до позивача звернувся відповідач ОСОБА_2 , який є братом колишнього чоловіка позивача та повідомив про смерть ОСОБА_3 . Також відповідач повідомив, що, наразі, він є власником 1/4 частини спірної квартири і запропонував позивачу викупити у нього 1/4 частину спірної квартири.

Позивач звернулась із заявами до державного реєстратора і отримала інформацію, зокрема, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої вбачається, що станом на 05.04.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Решетник І.С. було видано на ім?я відповідача ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, від 16.01.2023 року на 1/4 частину спірної квартири, яка розташована в АДРЕСА_2 . 25.04.2023 року, позивач знову звернулася до державного реєстратора із заявою та отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої стало відомо, що колишньому чоловіку позивача ОСОБА_3 ніколи не належала 1/4 частини спірної квартири.

Враховуючи наведене, не відомо на підставі яких документів та на підставі чого приватний нотаріус самостійно визначила частку покійного ОСОБА_3 в розмірі 1/4, і видала відповідачу оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом. Враховуючи, що за життя покійному ОСОБА_3 його частка у спільній частковій власності виділена не була, а тому дії нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачу, не відповідають вимогам закону, та вказане свідоцтво необхідно визнати недійсним.

Відповідач не погодившись з заявленими позовними вимогами, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою. В обґрунтування якої зазначив, що відповідно до свідоцтва про спадщину за законом від 16.01.2023 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетник І.С. було посвідчено, що спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його рідний брат ОСОБА_2 . Спадщина складається, зокрема з частини квартири за номером АДРЕСА_1 . Вказана частка зазначеної квартири, належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В. 29.09.2008 року, за реєстровим номером 4114, а також на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2018 року. Зазначена квартира складається з двох житлових кімнат загальною площею 54,27 квадратних метра та житлової площі 29,2 квадратних метра.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетник І.С. від 16.01.2023 року, було зареєстровано видачу свідоцтва про спадщину за законом відповідачу ОСОБА_2 , щодо майна померлого брата ОСОБА_3 . Право власності спадкодавця на частину вказаної квартири було зареєстровано 25.11.2020 року, державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київськой міської державної адміністрації) в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію права власності, номер запису про реєстрацію права 39620535.

Після видачі відповідачу свідоцтва про спадщину за законом, щодо майна померлого ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетник І.С. було зареєстровано за відповідачем право власності на частку квартири АДРЕСА_1 . Вважає, що шляхом визнання недійсним свідоцтва виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетник І.С., про право власності на спадщину за законом від 16.01.2023 року, позивач у поданому позові оспорює та не визнає право власності ОСОБА_2 на частку вище вказаної квартири. Зазначено про відсутність правових підстав для визнання недійсним свідоцтва на спадщину за законом від 16.01.2023 року.

Оскільки позивач та ОСОБА_3 розірвали шлюб ще у 2018 році, позивач не є спадкоємцем щодо майна померлого ОСОБА_2 та не має жодних прав на спадкове майно. Враховуючи наведене, просив вимоги зустрічної позовної заяви задовольнити, а у задоволенні вимог позивача відмовити.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині її позову скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Вимоги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду зробив висновки, що не відповідають обставинам справи та суперечать наданими суду доказами. Рішення суду не відповідає нормам матеріального права, які судом першої інстанції не були застосовані до цих правовідносин.

Суд першої інстанції не врахував, що на момент смерті спадкодавця, він не набув права на частину спірної квартири, а тому нотаріус мала відмовити відповідачу у видачі оскаржуваного свідоцтва, оскільки правовстановлюючих документів, з яких би чітко вбачалось, що ОСОБА_3 був власником частини спірної квартири не було.

Також позивачка звернула увагу на те, що за життя ОСОБА_3 не звертався до суду з позовом про виділ із спільної сумісної власності подружжя його частини та виділення його частки із спільної сумісної власності, а тому у реєстрі прав власності на нерухоме майно інформація про належність за життя ОСОБА_3 саме 1/4 частини спірної квартири також була відсутня, що підтверджується наданими суду чисельними витягами з реєстру прав власності та інформаційними довідками з державного реєстру речових прав.

Суд першої інстанції визнав, що відповідні відомості про право власності в обов`язковому порядку вносились до реєстру тільки з 2013 року, а тому на порушення норм матеріального права суд не застосував до цих правовідносин п. 1 ч. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», яким визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи відсутність правовстановлюючих документів у ОСОБА_3 (спадкодавця) після 2018 року на частину квартири, державний реєстратор зазначив, що частка ОСОБА_3 в спільній частковій власності складала «0».

18 лютого 2025 року у системі «Електронний суд» ОСОБА_2 сформував відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, мотивуючи це тим, що позивачка не довела обставин того, що на момент смерті спадкодавцем не було набуто право власності на 1/4 частину спірної квартири, зокрема, не було надано доказів належності відповідної частини квартири на праві власності іншій особі, доказів відумерлої спадщини.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а вважається лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Досліджуючи обставини існування в особи права власності, суд має передусім встановлювати підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійним свідоцтва про спадщину, ОСОБА_1 не зазначила які саме її законні права та інтереси було порушено.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Інші учасники справи не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 за життя набув право власності на частину спірної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу частини квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В. від 29 вересня 2008 року, за реєстровим номером 4114.

У подальшому на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року в порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем було визнано право власності на половину від частки спірної квартири, яку придбав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2008 року, тобто на частку вказаної спірної квартири. При цьому за ОСОБА_3 як за титульним власником, який набув право власності на підставі договору купівлі-продажу, залишилось право власності на частки спірної квартири, придбану згідно з договором.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 був власником частини спірної квартири на час його смерті, відповідач ОСОБА_2 як спадкоємець свого брата за законом мав повне право успадкувати належне ОСОБА_3 майно, в тому числі і частку спірної квартири.

Доказів незаконних дій нотаріуса при видачі оскаржуваного свідоцтва про спадщину, на час розгляду справи не надано.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 січня 2023 року, виданого ОСОБА_2 на частку спірної квартири недійсним під час розгляду цивільної справи не надано, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Вимоги зустрічної позовної заяви, враховуючи встановлені при розгляді цієї цивільної справи обставини, суд першої інстанції вважав необґрунтованими, оскільки право власності на частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , після його смерті на законних підставах перейшло до відповідача ОСОБА_2 , а тому підстав для додаткового визнання права власності на частку спірної квартири за відповідачем немає.

Рішення суду в частині зустрічних вимог не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто н е може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зі змісту ст. 317 ЦК України, вбачається що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав т а виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Зі змісту ч. 1 ст. 386 ЦК України вбачається, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як установлено судом першої інстанції, згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 24 липня 2006 року, виданого відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, квартиру АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних долях.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 22 серпня 2007 року, актовий запис № 852.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат житловою площею 29,2 кв. м, загальною площею 55 кв. м.

Зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна індексний номер 187858370 від 07 листопада 2019 року, вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власницею 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна індексний номер 187858540 від 07 листопада 2019 року, позивач ОСОБА_1 є власницею 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Аналогічні за змістом відомості зазначені у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 188307060 від 11 листопада 2019 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна індексний номер 328157114 від 05 квітня 2023 року, позивач ОСОБА_1 є власницею 1/4 частки та квартири АДРЕСА_1 .

Зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, індексний номер 330114351 від 25 квітня 2023 року, вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власницею 1/4 частки та частки квартири АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 власником частки цієї квартири. Частка ОСОБА_3 складає 0.

Аналогічна за змістом інформація зазначена у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, індексний номер 330830092 від 01 травня 2023 року.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 січня 2023 року, спадкоємцем щодо майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина складається зокрема із частки квартири АДРЕСА_1 . Ця частка квартири належала померлому на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В. 29 вересня 2008 року, за реєстровим номером 4114, а також на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року. Зазначена квартира складається з двох житлових кімнат загальною площею 54,27 кв. м та житловою площею 29,2 кв. м.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 20 січня 2022 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Києві.

Згідно з витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі від 16 січня 2023 року № 71170778, спадкоємцю ОСОБА_2 видано свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлого ОСОБА_3 .

Зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 320326194 від 16 січня 2023 року, право власності відповідача ОСОБА_2 на частку квартири АДРЕСА_1 зареєстровано на підставі свідоцтва про спадщину за законом.

Згідно із заявою ОСОБА_2 на адресу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Решетник І.С. від 06 липня 2022 року, останній зазначає, що після смерті його брата ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яку він приймає.

Зі змісту свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 18 грудня 1962 року, вбачається, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 08 липня 1977 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Згідно із заявою ОСОБА_7 від 06 липня 2022 року на адресу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Решетник І.С., він відмовився від спадщини, яка залишилась після смерті його дядька ОСОБА_3 .

Зі змісту заяви ОСОБА_2 на адресу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Решетник І.С. від 16 січня 2023 року, вбачається, що він прийняв спадщину після смерті його брата ОСОБА_3 та просить видати свідоцтво про право на спадщину за законом щодо майна померлого, зокрема на частину квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 320318362 від 16 січня 2023 року право власності ОСОБА_3 на частку квартири АДРЕСА_1 зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу та на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року.

Крім того зареєстровано право власності за ОСОБА_8 на частку та частку цієї квартири відповідно.

Згідно з договором купівлі-продажу частини квартири від 29 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В. 29 вересня 2008 року, за реєстровим номером 4114, за умовами якого ОСОБА_3 придбав частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 54,27 кв. м, житловою площею 29,2 кв. м, сплативши за неї вартість у розмірі 405 900,00 грн, що становило 82 000 дол. США.

Зі змісту інформаційної довідки з КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 15 жовтня 2020 року вбачається, що за ОСОБА_3 була зареєстрована частка квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В. від 29 вересня 2008 року.

Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , зазначена квартира складається з двох житлових кімнат загальною площею 55 кв. м та житловою площею 29,2 кв. м.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 за життя набув право власності на частину спірної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу частини квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В. від 29 вересня 2008 року, за реєстровим номером 4114, а також на у подальшому на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року, в порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем було визнано право власності на половину від частки спірної квартири, тобто на частку вказаної спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що незважаючи на те, що в резолютивній частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року не зазначено про визнання за ОСОБА_3 права власності на частку у спірній квартирі, за ним, як за титульним власником, який набув право власності на підставі договору купівлі-продажу залишилось право власності на частки спірної квартири, придбану згідно із договором. При цьому саме позивач ставила питання про визнання за нею права на половину сумісного нажитого майна у виді придбаної за час шлюбу частки квартири, про що і зазначено у відповідному рішенні суду.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 як спадкоємець свого брата за законом мав повне право успадкувати належне ОСОБА_3 майно в тому числі і частку спірної квартири.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що на момент смерті спадкодавця, він не набув права на частину спірної квартири, а тому нотаріус мав відмовив відповідачу у видачі оскаржуваного свідоцтва у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, з яких би чітко вбачалось, що ОСОБА_3 був власником частини спірної квартири не було.

Доказів незаконних дій нотаріуса при видачі оскаржуваного свідоцтва про спадщину на час розгляду справи не надано та судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності відомостей про право власності ОСОБА_3 на частку спірної квартири у відповідних витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, не спростовують вище вказаних висновків.

Так, суд першої інстанції правильно врахував, що відповідні відомості про право власності в обов`язковому порядку вносились до електронного реєстру починаючи тільки з 2013 року.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними, зокрема, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (див. постанови Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 921/320/18, від 22.05.2019 у справі № 918/410/18, від 20.05.2020 у справі № 911/1603/19).

Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 05.06.2019 у справі № 392/1829/17, від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 29.08.2019 у справі № 910/10984/18, від 11.06.2020 у справі № 910/10006/19 зазначив, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а вважається лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації; досліджуючи обставини існування в особи права власності, суд має передусім встановлювати підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо недотримання порядку державної реєстрації нерухомого майна є безпідставним, оскільки такі обставини (державної реєстрації прав) не є підставою для набуття або скасування права власності. Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру Заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна не може спростовувати або підтверджувати право власності відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 січня 2023 року, виданого ОСОБА_2 на частку спірної квартири недійсним, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді