10.10.2025 Справа № 756/1236/25
Справа пр. №2/756/2315/25
ун. №756/1236/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2025 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді- Луценко О.М.,

при секретарі - Галелюк Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Службу у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Службу у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, який було укладено 03.05.2022року; визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю.

В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 03.05.2022 року перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини між ними припинені повністю та не відновлювались протягом тривалого періоду часу, шлюб існує лише формально. Спільне домашнє господарство не ведуть. Між ними остаточно втрачено почуття любові, поваги та взаєморозуміння. Подальше спільне проживання та збереження сім`ї неможливе, оскільки кожен з них наразі має власне життя. Їх малолітня дитина, після фактичного припинення шлюбних стосунків між ним та відповідачем дитина на даний час проживають з матір`ю. Однак з урахуванням наявних певних розбіжностей щодо виховання дитини та ряду особистих претензій одне до одного, між ним та відповідачем періодично стали виникати спори стосовно остаточного визначення місця проживання дитини, врегулювати які у позасудовому порядку не є можливим.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

До судового засідання відповідач не зявився про дату, місце та час повідомлений належним чином до судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представником третьої особою подано заяву про розгляд справи у відсутності її представника.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Суд встановив, що сторони з 03 травня 2022 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місіті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Сторони мають спільну дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

Дочка сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживає з матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Частиною 3 статті 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно з частиною 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до частини 5 статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Зокрема, суд враховує, що позивач в категоричні формі заперечила щодо можливого примирення з відповідачем, зберігати вказаний шлюб не бажає. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.

Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства, відповідно надання сторонам строку на примирення є правом, а не обов`язком суду. Аналогічні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 року (справа № 442/6319/16-ц, провадження № 61-30728св18).

За таких обставин суд приходить до висновку, що сторони не мають спільної згоди на примирення, втратили почуття любові та поваги один до одного, сім`я існує формально.

Відповідно до принципу рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання".

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Відповідно до статті 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що зберегти сім`ю сторін неможливо, тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Відповідно до довідки від 21.08.2015року № 3240-2136 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, мати дитини проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Мати, разом з донькою, проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, орган при вирішення заяв батьків дитини про визначення місця проживання дитини повинен був досліджував умови проживання як батька, так й матері дитини.

Однак актиобстеження умов проживання та матеріально побутових умов за місцем проживання матері та батька не складалися, оскільки батьки не зверталися до представників органу опіки та піклування з метою обстеження умов проживання дитини.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ніколи не перешкоджав і не має наміру в подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. Відповідач також не заперечує проти проживання дітей із матір`ю.

Між сторонами виникли правовідносини щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини, спірні правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Службу у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області до суду висновок щодо визначення місця проживання дитини не надала, що фактично є підтвердженням відсутності спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.

Після звернення матері дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не звертався, будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із батьком суду не надав.

Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 7, 141, 150, 155, 160, 161 СК України, ст. 4, 10 - 13, 76 - 81, 263 - 265, 268, 293, 294, 315-319 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Службу у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,зареєстрований Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місіті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 03.05.2022року.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Луценко