КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/12366/23-ц

25 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хайнацького Є.С., у справі за позовом Печерської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», Департаменту комунальної власності міста Києва, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірини Григорівни, про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року Печерська районна в місті Києві державнаадміністрація звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», Департаменту комунальної власності міста Києва, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірини Григорівни, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішенням Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 501/7838 «Про внесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року № 255/1130 «Про переведення жилих будинків та жилих приміщень в нежилі» (позиція 84, додатку до рішення від 24 травня 2012 року № 501/7838) приміщення квартири АДРЕСА_2 , були переведені в нежилі.

Листом від 20 лютого 2023 року № 01-11/147 Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації повідомило, що згідно з архівними даними Відділ приватизації державного житлового фонду Печерської райдержадміністрації, Відділ приватизації державного житлового фонду Управління житлово- комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, орган приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, приватизацію квартири АДРЕСА_3 не оформлювали.

Отже, неприватизована квартира станом на 24 травня 2012 року була державним житловим фондом, знаходилась в житловому будинку комунальної власності територіальної громади міста Києва, а з моменту прийняття рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 501/7838 набула статусу нежилого приміщення, яким і є на цей час.

Нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26, 7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (325964812). Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40276151 від 23.03.2018 року. Документи, що стали підставою для державної реєстрації: рішення «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», серія та номер: 284/5096, виданий 02.12.2010 року; лист серія та номер: 30-12/12978, виданий 11.12.2017 року, видавник: Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву; лист серія та номер: 432/10-433, виданий 10.08.2017 року, видавник: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва».

Разом з тим, 09 лютого 2023 року службовою запискою Відділ з питань майна комунальної власності повідомив про те, що перевіркою встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , яка з 2012 року є нежилим приміщенням,зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (325964227) однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 26,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) зареєстрована на праві приватної власності Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г. за ОСОБА_1 (номер запису про право власності 17979492) на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2016 року.

Також, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 06 грудня 2016 року вищезазначену квартиру було зареєстровано на праві приватної власності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Т.А. за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 17845693), підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32750630 від 06.12.2016. Документ, поданий для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серії та номер: р. 1324, виданий 06.12.2016, видавник: Галущенко Т.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.

Позивач зазначав, що Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської райдержадміністрації зазначив, що згідно даних Реєстру територіальних громад міста Києва за адресою: АДРЕСА_4 - зареєстрованих осіб не значиться.

Згідно даних архівної картотеки інформація щодо реєстрації будь-яких осіб за вищевказаною адресою відсутня, а отже, відсутні наймачі, у яких могло б виникнути право на приватизацію житла.

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» листом від 03 березня 2023 року № 432- 661 повідомила, що нежитлове приміщення з № 1 до № 3 (група приміщень № 43) літ. А у житловому будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 26, 7 кв. м включено в перелік приміщень, які ЖЕД «Печерськжитло» використовує для власних потреб.

Також, згідно з інформацією Відділу контролю за наданням послуг Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», у житловому будинку АДРЕСА_1 житлова квартира АДРЕСА_5 відсутня, нарахування оплати комунальних послуг не проводиться.

Таким чином, позивач вважав, що державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 відбулась із порушенням норм законодавства, оскільки приватизація вказаної квартири не здійснювалась, свідоцтво про право власності не оформлювалось.

З урахуванням наведених обставин, позивач Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, яка забезпечує захист майнових та немайнових прав територіальної громади міста Києва відносно майна, яке передане до сфери управління Печерського району міста Києва, просив суд витребувати однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована, як нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26, 7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з володіння громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт: НОМЕР_2 , виданий 10.06.2010, видавник: ТУМ Солом`янський РУ ГУ МВС України в місті Києві, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 16 січня 2025 року позов Печерської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», Департаменту комунальної власності міста Києва, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірини Григорівни, про витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач Печерська районна в місті Києві державна адміністрація подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким витребувати однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована, як нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з володіння громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт: НОМЕР_2 , виданий 10.06.2010, видавник: ТУМ Солом`янський РУ ГУ МВС України в місті Києві, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при відмові у задволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, не враховано, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися сукупно як про факт порушення свого права, так і про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Позивач зазначає, що право власності держави на спірне майно було порушено коли майно вибуло з володіння держави у володіння іншої особи, а не в момент укладення цією особою наступного правочину з відчуження майна та набрання законної сили судовим рішенням, яким підтверджено факт неправомірності вибуття спірного майна та порушення права власності держави, тому початок перебігу строку позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли держава в особі уповноваженого органу довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила (п. 65 постанови ВП ВС від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).

Вказує, що Печерській районній в місті Києві державній адміністрації у 2023 році стало відомо, що перевіркою встановлено, що квартира АДРЕСА_3 (яка з 2012 року є нежилим приміщенням) зареєстрована на праві приватної власності за гр. ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000.

Посилання судупершої інстанції на те, що 13 січня 2017 року слідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/510/17 за наслідками розгляду клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Яремчука В.В. по матеріалах досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014813 від 17 грудня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення за частиною 4 статті 190 КК України, наклав арешт на квартиру АДРЕСА_3 - є безпідставним, оскільки з 2012 року рішенням Київської міської ради від 24.05.2012 № 501/7838 «Про внесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 27.11.2003 № 255/1130 «Про переведення жилих будинків та жилих приміщень в нежилі» (позиція 84, додатку до рішення від 24.05.2012 № 501/7838) приміщення квартири АДРЕСА_2 , були переведені в нежилі.

При цьому, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація не є учасником кримінального провадження, жодний документ в рамках кримінального провадження до позивача не надходив, до Єдиного реєстру досудових розслідувань Печерська райдержадміністрація доступу не має.

Також, ні Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, ні територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради не були сторонами договору купівлі-продажу спірного майна.

Неприватизована квартира станом на 24.05.2012 року була державним житловим фондом, знаходилась в житловому будинку комунальної власності територіальної громади міста Києва, а з моменту прийняття рішення набула статусу нежилого приміщення, яким і є на цей час.

Нежитлове приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43) літ. А у житловому будинку АДРЕСА_1 загальною площею 26, 7 кв. м включено в перелік приміщень, які ЖЕД «Печерськжитло» використовує для власних потреб.

Тобто, «квартира» АДРЕСА_5 відповідачем не займалася.

Отже, Печерська районна вмісті Києві державна адміністрація, територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради не могли дізнатись про незаконну реєстрацію спірного майна за третіми особами раніше, ніж до моменту отримання службових записок КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» 03.03.2023 року та 09.02.2023 року від Відділу з питань майна комунальної власності, а відтак позивач вважає, що строк звернення до суду з позовом (березень 2023 року) не було пропущено.

Судом першої інстанції не було враховано наведені факти та не надано їм належної правової оцінки, що призвело до помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу предствник відповідача ОСОБА_1 адвокат Кормушина Ольга Іванівна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 січня 2025 року - без змін.

Зазначає, що слідчий Деснянського УП ГУ НП в м. Києві в рамках кримінального провадження за № 0014813 від 17 грудня 2016 року звертався із запитом про надання інформації щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4 04.01.2017 року № 49/12016-14831/1 до Печерської районної в місті Києва державної адміністрації (зареєстровано відділом діловодства позивача 04.01.2017 року № 105-50/1), на який Печерська районна в місті Києва державна адміністрація надала відповідь на вищезазначений запит 06 січня 2017 року № 105/01-50/1 про те, що приватизацію квартири не оформлювали.

Тобто, позивач знав про своє порушене право ще 04 січня 2017 року, а подав позов до суду лише 29березня 2023 року, а відтак, на переконання сторони відповідача, суд першої інстанції дійшовправомірного висновку про те, що позивач пропустив строки позовної давності та обґрунтовано та законно застосував наслідки пропуску строку позовної давності.

Наголошує на тому, що відповідач є добросовісним набувачем. Придбав житло, витратив кошти, частково зробив ремонт і на сьогоднішній день може залишитися на вулиці без квартири і без коштів.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача Печерської районної в місті Києві державної адміністрації - Мітін Ігор Ігорович підтримав доводи апеляційної скарги та просив Скаргу задовольнити.

Предствник відповідача ОСОБА_1 адвокат Кормушина Ольга Іванівна в судовому засіданні просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Представник Департаменту комунальної власності міста Києва - Савченко Анна Романівна підтримала доводи апеляційної скарги Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.

Треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірина Григорівна участь представників в судовому засіданні не забезпечили. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірини Григорівни

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13 січня 1992 року № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» житловий фонд разом із вбудованими нежитловими приміщеннями столиці передано у власність міста та районів м. Києва.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві» житловий будинок по АДРЕСА_1 разом з нежитловими приміщеннями переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, як майно комунальної власності територіальної громади міста Києва (додаток 4-6) - а.с. 26-30 том 1.

Рішенням Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 501/7838 «Про внесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року № 255/1130 «Про переведення жилих будинків та жилих приміщень в нежилі» (позиція 84, додатку до рішення від 24 травня 2012 року № 501/7838) приміщення квартири АДРЕСА_7 були переведені в нежилі(а.с. 23-25 том 1).

20 грудня 2016 рокуна пленарному засіданні Київська міська рада прийняла рішення про перейменування АДРЕСА_3 на АДРЕСА_3.

Нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані на праві власності (комунальної) за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (325964812). Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40276151 від 23.03.2018 року. Документи, що стали підставою для державної реєстрації: рішення «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», серія та номер: 284/5096, видане 02.12.2010, видавник: Київська міська рада; лист серія та номер: 30-12/12978, виданий 11.12.2017, видавник: Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву; лист серія та номер: 432/10-433, виданий 10.08.2017, видавник: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (а.с. 10-11 том 1).

09 лютого 2023 року службовою запискою Відділ з питань майна комунальної власності повідомив голову Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про те, що перевіркою встановлено, що згідно даних з Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно, у реєстрі міститься запис про право власності ОСОБА_3 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), яка з 2012 року є нежилим приміщенням з № 1 по № 3 (групи приміщень № 43) літ. А, загальною площею 26,7 кв.м. та на зазначені нежитлові приміщення 23.03.2018 року зареєстровано право комунальної власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

З метою недопущення порушення права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, права управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, права господарського відання Комупального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового ронду Печерського району м. Києва» шляхом шахрайського заволодіння наведеним майном, начальник відділу просила дати доручення юридичному відділу райдержадміністрації, Комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» вжитивідповідних заходів, направленихна правовий захист майна (а.с. 15 том 1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №325964227 від 16 березня 2023 року власником однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 26,5 кв. м. зазначений ОСОБА_1 . Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обстяжень, індексний номер:32876107 від 12.12.2016, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г. Документи, що стали підставою для державної реєстрації: договір купівлі-продажу від 12.12.2016, серія та номер:512, виданий 12.12.2016, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г. (а.с.12 том 1).

Також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що 06 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Т.А. проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 26,5 кв. м., за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серії та номер: р. 1324, виданий 06.12.2016, видавник: Галущенко Т.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (а.с. 13 том 1).

Листом від 20 лютого 2023 року № 01-11/147 Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації повідомило, що згідно з архівними даними Відділ приватизації державного житлового фонду Печерської райдержадміністрації, Відділ приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, орган приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, приватизацію квартири АДРЕСА_3 не оформлювали (а.с. 21 том 1).

Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської райдержадміністрації зазначив, що згідно даних Реєстру територіальних громад міста Києва за адресою: АДРЕСА_4 зареєстрованих осіб не значиться (а.с. 22 том 1).

За змістом листа Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» від 03 березня 2023 року № 432-661 нежитлове приміщення з № 1 до № 3 (група приміщень № 43) літ. А у житловому будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 26,7 кв.м, включено в перелік приміщень, які ЖЕД «Печерськжитло» використовує для власних потреб. Згідно з інформацією відділу контролю за наданням послуг Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», у житловому будинку АДРЕСА_1 житлова квартира АДРЕСА_5 відсутня, нарахування оплати комунальних послуг не проводиться(а.с.16 том 1).

Згідно з копією технічного паспорта приміщень громадського призначення, вбудованих в житловий будинок, виданий замовнику КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», нежитлове приміщенняз № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 складається з коридору, основна, санвузол (а.с. 18-20 том 1).

З матеріалів справи вбачається та учасниками справи не заперчується, що правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, щодо заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_3 .

Ухвалою від 13 січня 2017 року cлідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/510/17 за наслідками розгляду клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Яремчука В.В. по матеріалах досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014813 від 17 грудня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення за частиною 4 статті 190 КК України, наклав арешт на квартиру АДРЕСА_3 . В ухвалі, зокрема зазначено, що 06 грудня 2016 року невстановлена досудовим слідством особа, використовуючи завідомо підроблені документи, а саме: свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_8 , та паспорт громадянина України, які нібито видані на ім`я ОСОБА_4 , здійснила продаж вказаної квартири, на користь ОСОБА_2 . Згідно даних реєстрових книг Київського міського бюро технічної інвентаризації квартира АДРЕСА_8 на праві власності не реєструвалася. Згідно з архівними даними Печерської районної в м. Києві державної адміністрації приватизацію квартири АДРЕСА_8 не оформлювали (а.с. 121-122 том 1).

В рамках кримінального провадження № 0014813 Печерська районна в м. Києві державна адміністрація на запит (лист) Деснянського УП ГУ НП в м. Києві від 04 січня 2017 року № 49/12016-14813/1 інформувала останнього про те, що згідно з книги обліку виданих ордерів на право зайняття жилої площі за адресою: АДРЕСА_4 , ордер гр. ОСОБА_4 не видавався, розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про відповідне рішення не приймалось та Відділ приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального гоподарства та будівництва Печерської районної в м. Києві державної адміністрації приватизацію квартири АДРЕСА_3 не оформлював, що підтверджується листом Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 06 січня 2017 року № 105/01-50/1 (а.с.187 том 1).

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Окрім того, відповідач заявив про застосування позовної давності до спірних правовідносин посилаючись на те, що позивачу було відомо про порушене право на час отримання запиту (листа) від Деснянського УП ГУ НП в м. Києві № 49/12016-14813/1 щодо спірної квартири в рамках кримінального провадження, тобто з 04 січня 2017 року. Про отримання запиту та надання відповіді Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією міститься посилання і в ухвалі Деснянського районного суду міста Києва від 13 січня 2017 року у справі № 754/510/17. Враховуючи те, що позивач знав про своє порушене право ще 04 січня 2017 року, а позов подав до суду лише 29 березня 2023 року, тобто, зі спливом загального строку позовної давності, сторона відповідача просила суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог Печерської районної в м. Києві державної адміністрації у повному обсязі (а.с. 116-122, 188-189 том 1).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що 13 січня 2017 року cлідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/510/17 за наслідками розгляду клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Яремчука В.В. по матеріалах досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014813 від 17 грудня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення за частиною 4 статті 190 КК України, наклав арешт на квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reestr.court.gov.ua) зазначена ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року було внесена судом до ЄДРСР 18 січня 2017 року й оприлюднена в цьому реєстрі 23 січня 2017 року.

Окрім того, у матеріалах справи наявний лист Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 06 січня 2017 року № 105/01-50/1, адресований Деснянському управлінню ГУ НП в м. Києві Національної поліції України у відповідь на лист від 04 січня 2017 року № 49/12016-14813/1, у якому вказано, що згідно з архівними даними Відділ приватизації державного житлового фонду Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Відділ приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації приватизацію квартири АДРЕСА_3 не оформлювали.

Наведене свідчить про те, що про порушення інтересів територіальної громади м. Києва внаслідок незаконного вибуття з її володіння спірного нерухомого майна позивачу було відомо з 13 січня 2017 року під час розгляду клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014813 від 17 грудня 2016 року.

З позовом до суду позивач звернувся 24 березня 2023 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності.

Зазначені обставини є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з наступних підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 та інші).

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегією суддів апеляційного суду установлено, що предметом позову у справі, яка переглядається, є вимога позивача Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, яка забезпечує захист майнових та немайнових прав територіальної громади міста Києва, відносно майна, яке передане до сфери управління Печерського району міста Києва, про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідно до статті 388 ЦК України з тих підстав, що спірне приміщення вибуло з володіння власника поза його волею.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 статті 92 Конституції України).

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 327 ЦК Україниу комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).

У справі, яка переглядається, встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що спірне майно - приміщення квартири АДРЕСА_7 , які з 2012 року було переведене в нежиле, є власністю територіальної громади міста Києва.

Оскільки спірне майно є комунальною власністю, її відчуження могло відбуватись за наявності рішення відповідної міської ради.

Із наданих учасниками справи та досліджених доказів судом встановлено, що Київська міська рада не приймала рішень щодо відчуження спірного нерухомого майна на користь будь-яких фізичних або юридичних осіб, процедура приватизації не проводилась.

Жодного розпорядження місцевим органом влади, на підставі якого видано свідоцтво про право власності на спірне майно, не приймалось.

Відсутність спрямованого на відчуження спірного майна рішення органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження спірного майна (приватизацію) не виявляв.

На підставі досліджених доказів судом встановлено, що первинну реєстрацію права власності на спірне майно здійснено на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, яке у встановленому законом порядку не видавалось та не могло бути підставою для набуття будь-якою фізичною особою права власності на квартиру АДРЕСА_3 і така фізична особа не мала права розпоряджатись спірним нерухомим майном шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що 06 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галущенко Т.А. проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 26,5 кв. м., за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серії та номер: р. 1324, виданий 06.12.2016, видавник: Галущенко Т.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (а.с. 13 том 1).

12 грудня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію прав на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 26,5 кв. м., за ОСОБА_1 . Документи, що стали підставою для державної реєстрації: договір купівлі-продажу від 12.12.2016, серія та номер:512, виданий 12.12.2016, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №325964227 від 16 березня 2023 року власником однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 26,5 кв. м. зазначений ОСОБА_1 (а.с.12 том 1).

Згідно з інформацією Відділу контролю за наданням послуг Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», у житловому будинку АДРЕСА_1 житлова квартира АДРЕСА_5 відсутня, нарахування оплати комунальних послуг не проводиться (а.с.16 том 1).

Зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_4 не значиться(а.с. 22 том 1).

За установлених у цій справі обставин, зокрема встановлення факту вибуття спірного приміщення № 43, цокольний поверх, площею 26,7 кв.м в будинку АДРЕСА_1 з комунальної власності поза волею її власника іншим шляхом, оскільки первинна реєстрація права власності на це майно була здійснена на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, якого не існує, Київська міська рада має право на витребування цього майна у добросовісного набувача на підставі частини третьої статті 388 ЦК України.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, яка забезпечує захист майнових та немайнових прав територіальної громади міста Києва, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у зв`язку зі спливом строку позовної давності, врахувавши доводи відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції у цій частині посилався на те, що про порушення інтересів територіальної громади м. Києва внаслідок незаконного вибуття з її володіння спірного нерухомого майна позивачу було відомо з 13 січня 2017 року під час розгляду клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014813 від 17 грудня 2016 року. А з позовом до суду позивач звернувся 24 березня 2023 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Питання позовної давності регламентовано Главою 19 ЦК України.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зі змісту частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України вбачається, що закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи підписання договору, а з часом, коли особі, право якої порушено, або прокурору стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів.

Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 06.06.2018 у справі №372/1387/13-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16; постанові Верховного Суду від 23.06.2021 у справі №913/344/20; постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі №487/10132/14-ц; та у постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №910/31767/15.

Матеріалами справи підтверджується, що Київська міська рада (дійсний власник спірного майна) не була учасником правочинів, на підставі яких відчужувалось спірне майно, або учасником реєстраційних дій з приводу цього майна.

Оскільки у Київської міської ради не було наміру відчужувати спірне майно, підстав для отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у неї також не було.

Крім того, виявлення самого факту про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості, ще не означає, що цей об`єкт є саме комунальною власністю.

При цьому, нежитлове приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43) літ. А у житловому будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 26,7 кв. м, включено в перелік приміщень, які ЖЕД «Печерськжитло» використовує для власних потреб.

Разом з цим, чинним законодавством на власника (у даному випадку - на Київську міську раду) не покладено обов`язок щодо періодичного ознайомлення з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №906/916/16, від 28.02.2018 у справі № 352/626/13, від 22.09.2021 у справі №922/3403/20.

Враховуючи, що Київська міська рада (дійсний власник спірного майна) не була учасником договірних правовідносин щодо відчуження спірного майна та не брала участь у проведенні державної реєстрації права власності на спірне майно, вона не знала і не могла знати про вибуття спірного майна раніше, ніж до отримання службової записки від 09 лютого 2023 року, якою Відділ з питань майна комунальної власності повідомив голову Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про те, що перевіркою встановлено, що згідно даних з Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно, у реєстрі міститься запис про право власності за ОСОБА_5 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), яка з 2012 року є нежилим приміщенням з № 1 по № 3 (групи приміщень № 43) літ. А, загальною площею 26,7 кв. м. та на зазначені нежитлові приміщення 23.03.2018 зареєстровано право комунальної власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.

Висновок суду першої інстанції про те, що про порушення інтересів територіальної громади м. Києва внаслідок незаконного вибуття з її володіння спірного нерухомого майна позивачу було відомо з 13 січня 2017 року під час розгляду клопотання старшого слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014813 від 17 грудня 2016 рокує помилковим, оскільки внесення відомостей до ЄРДР та накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 свідчить про початок процедури розслідування кримінального правопорушення та автоматично не може свідчити про те, що саме з цієї дати Київська міська рада могла дізнатися про те, що спірне майно,зареєстроване незаконно, вибуло з власності територіальної громади міста Києва.

На відсутність підстав вважати, що строк позовної давності пропущений, за подібних обставин, вказував і Верховний Суд у постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 761/31873/19, від 07 лютого 2024 року у справі № 761/38886/19, від 29 травня 2024 року у справі № 761/9053/21.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом.

Відхиляються колегією суддів доводи сторони відповідача про пропуск позивачем трирічної позовної давності з посиланням на те, що позивачу було відомо про порушене право на час отримання запиту (листа) від Деснянського УП ГУ НП в м. Києві № 49/12016-14813/1 щодо спірної квартири в рамках кримінального провадження, тобто з 04 січня 2017 року, з огляду на таке.

Відповідно до Кримінального процесуального кодексу України правом витребувати від будь-якої особи необхідні речі, документи, відомості, тощо наділений слідчий, в рамках кримінального провадження.

Матеріалами справи підтверджується, що врамках кримінального провадження № 0014813 Печерська районна в м. Києві державна адміністрація на запит (лист) Деснянського УП ГУ НП в м. Києві від 04 січня 2017 року № 49/12016-14813/1 інформувала останнього про те, що згідно з книги обліку виданих ордерів на право зайняття жилої площі за адресою: АДРЕСА_4 , ордер гр. ОСОБА_4 не видавався, розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про відповідне рішення не приймалось та Відділ приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального гоподарства та будівництва Печерської районної в м. Києві державної адміністрації приватизацію квартири АДРЕСА_3 не оформлював, що підтверджується листом Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 06 січня 2017 року № 105/01-50/1 (а.с.187 том 1).

Водночас, сам по собі факт надання відповіді на запит слідчого в рамках кримінального провадження не свідчить про те, що майно, яке зареєстровано за фізичними або юридичними особами, є саме комунальним майном, і що ці особи права на нього в установленому законом порядку не набували, а лише надає можливість провести необхідні слідчі дії, в ході яких і встановлюється чи спростовується інформація щодо вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, що дії щодо спірного майна мали прихований характер. Наведене створило об`єктивні складнощі для власника довідатись про порушення його прав на нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, при первинній реєстрації права власності на спірне приміщення (12 вересня 2016 року) та при подальшому переході права власності на спірне майно до третіх осіб - 06 грудня 2016 року та 12 грудня 2016 року використовувався об?єкт нерухомості - однокімнатна квартира АДРЕСА_10 , тоді як з 24 травня 2012 року на підставі рішенням Київської міської ради № 501/7838 «Про внесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року № 255/1130 «Про переведення жилих будинків та жилих приміщень в нежилі» (позиція 84, додатку до рішення від 24 травня 2012 року № 501/7838) приміщення квартири АДРЕСА_8 були переведені в нежилі - з № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-25 том 1).

Порушення зазначених вимог законодавства, якими обґрунтовує свою апеляційну скаргу позивач у справі, відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті заявлених вимог Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, яка забезпечує захист майнових та немайнових прав територіальної громади міста Києва, про витребування цього нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених обставин, якими підтверджується, що спірне майно, яке є комунальною власністю, вибуло з володіння власника (територіальної громади міста Києва) поза його волею та з порушенням законодавства, зокрема, на підставі свідоцтва про право власності, яке не видавалось компетентним органом місцевого самоврядування з дотриманням процедури щодо прийняття відповідного рішення, у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про порушення прав територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, яка була і залишається дійсним власником спірного нежитлового приміщення, воля якої на відчуження спірного майна відсутня, та про наявність підстав для задоволення позову Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування цього нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , який є останнім набувачем спірного майна за наступними правочинами щодо його відчуження, на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Надаючи оцінку доводам відповідача ОСОБА_1 про те, що він є добросовісним набувачем, придбав житло, витратив кошти і на сьогоднішній день може залишитися без квартири і без коштів, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року ( East/West Alliance Limited v. Ukraine , заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року ( Rysovskyy v. Ukraine , заява № 29979/04), Кривенький проти України від 16 лютого 2017 року ( Kryvenkyy v. Ukraine , заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема, і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

За установлених у цій справі обставин, спірне приміщення вибуло з володіння власника поза його волею, зокрема, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , яке не видавалось (яке не існує).

Отже, у спірних правовідносинах відчуження спірного приміщення відбулось не внаслідок незаконних дій або рішень державних органів чи органів місцевого самоврядування, а внаслідок незаконних дій фізичних осіб, при цьому майно, яке є комунальною власністю, вибуло з володіння власника - територіальної громади поза його волею, що відносяться до випадку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України (вибуття майна з володіння власника не з його волі іншим шляхом), та є підставою для витребування цього майна у добросовісного набувача.

Крім того, відповідач ОСОБА_1 як розсудливий та обачний покупець, купуючи нерухоме майно, мав вжити усіх доступних та розумно передбачуваних заходів з метою гарантування безспірності правочину та уникнення майбутніх ризиків щодо правового статусу придбаного майна.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , виявивши намір придбати квартиру в будинку АДРЕСА_1 , мав можливість з`ясувати первину дату реєстрації права власності на спірне приміщення 12 вересня 2016 року та подальше неодноразове відчуження спірного майна за короткий проміжок часу - 06 грудня 2016 року та 12 грудня 2016 року.

Вирішуючи цей спір та, застосовуючи положення статті 388 ЦК України, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та з огляду на установлені у справі конкретні обставини, в тому числі спосіб вибуття спірного майна з володіння власника поза його волею, надавши оцінку наявності підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, колегія суддів дійшла висновку, що повернення у комунальну власність територіальної громади міста Києва приміщення № 43 за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно відчуженого фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося належним користувачем (орендарем) на підставі законного акта власника.

При цьому добросовісний набувач не позбавлений можливості захистити своє право у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного майна щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, зокрема, з вимогою про стягнення витрачених ним коштів на придбання спірного нерухомого майна з особи, яка не мала відповідних повноважень на укладення договору купівлі-продажу.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування майна з чужого незаконного володіння з підстав пропуску строк звернення до суду з цим позовом не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, а саме - частини четвертої статті 267 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову Печерської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», Департаменту комунальної власності міста Києва, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірини Григорівни, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.

Таким чином, понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) за подання позовної заяви та апеляційної скарги, що складає загальний розмір 6 710,00 грн (2684,00 грн + 4026,00 грн), слід покласти на відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 41, 92 Конституції України, ст.ст. 16, 256, 257, 261, 317, 319, 321, 327, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 3 4, 5, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача Печерської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 січня 2025 року задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Печерської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», Департаменту комунальної власності міста Києва, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірини Григорівни, про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована, як нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (група приміщень № 43), літ. А, загальною площею 26, 7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з володіння громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт: НОМЕР_2 , виданий 10.06.2010, видавник: ТУМ Солом`янський РУ ГУ МВС України в місті Києві, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт: НОМЕР_2 , виданий 10.06.2010, видавник: ТУМ Солом`янський РУ ГУ МВС України в місті Києві, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Печерської районної в місті Києві державної адміністрації () судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі 6 710,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: