Дата документу 13.10.2025 Справа № 336/6737/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6737/25 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/807/1611/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Котляр Анни Ігорівни про визнання дій такими, що порушують право малолітньої особи, скасування постанови, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності на паї та земельні ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Котляр А.І. про визнання дій такими, що порушують право малолітньої особи, скасування постанови, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності на паї та земельні ділянки, просила суд: визнати дії приватного нотаріуса Котляр А.І. щодо оформлення спадкових справ №4/2024 та №5/2024 такими, що порушують права малолітньої ОСОБА_2 ; скасувати постанову нотаріуса Котляр А.І. про відмову у вчиненні дій щодо охорони спадкового майна та призначення управителя, як таку, що суперечить вимогам ст.ст. 1283, 1284, 1287 ЦК України та порушує права малолітньої спадкоємиці; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані ОСОБА_3 іншим особам ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та іншим) у частині спадкового майна, що належало ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та яке мало бути передано малолітній ОСОБА_2 ; зобов`язати нотаріуса Котляр А.І. внести зміни до спадкових справ №4/2024 та №5/2024, включивши до спадкової маси повний перелік спадкового майна, що належало ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у тому числі майно, вказане в ухвалі суду від 16.06.2025; зобов`язати нотаріуса вчинити опис спадкового майна відповідно до ст. 1283 ЦК України; визнати право ОСОБА_2 на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у розмірі не меншому, ніж передбачено ч. 1 ст. 1241 ЦК України, з урахуванням повного утримання дитини спадкодавцями, що надає підстави для збільшення частки; зобов`язати нотаріуса Котляр А.І. внести зміни до спадкових справ №4/2024 та №5/2024, включивши до спадкової маси повний перелік спадкового майна, що належало ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у тому числі майно, вказане в ухвалі суду від 16.06.2025; визнати за малолітньою ОСОБА_2 право на спадкування у повному обсязі паїв і земельних ділянок, що належали ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , включаючи: 3 паї по діду (2 спадкових, 1 його власний); 43 га по діду (акт постійного користування); городи по діду (0.47, 0.30, 0.22, 0.21 га); 1 пай 5.37 га і город 1.5 га по батькові; інші земельні ділянки, що перебували у власності або користуванні спадкодавців та не були включені до спадкової маси, але мають бути зафіксовані, описані та враховані нотаріусом відповідно до ст. 1283 ЦК України; зобов`язати відповідача направити повідомлення органу опіки про відкриття спадкових справ та здійснити всі дії для забезпечення захисту прав малолітньої спадкоємиці; зобов`язати відповідача призначити управителя спадкового майна відповідно до ст. 1284 ЦК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Котляр Анни Ігорівни про визнання дій такими, що порушують право малолітньої особи, скасування постанови, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності на паї та земельні ділянки, передано на розгляд Новомиколаївського районного суду Запорізької області.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що позов подано відповідно до статті 28 ЦПК України - за місцем вчинення дій чи бездіяльності відповідача, спір стосується дій приватного нотаріуса, зареєстрованого у м. Запоріжжя; хоча у позові вказується майно (земельна ділянка), розташоване у Новомиколаївській громаді, спір не є майновим у розумінні виключної підсудності, він стосується охорони прав малолітньої особи, корпоративних прав, техніки, урожаю, а також правової поведінки нотаріуса; згідно з усталеною судовою практикою, у разі наявності декількох відповідачів, один з яких нотаріус, справа залишається в тому суді, де діяв нотаріус; ризик втрати спадкового майна та порушення прав малолітньої особи є підставою для термінового розгляду справи саме за місцем дій нотаріуса, що дозволить забезпечити ефективність судового захисту. Вважає, що судовий контроль за діями нотаріуса є єдиним реальним механізмом захисту прав малолітньої ОСОБА_2 , яка не може реалізувати своє право на правосуддя в інший спосіб.

Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.

Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За правилами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що за вимогами поданого позову позивач просить суд визнати за нею право власності зокрема на основну частину нерухомого майна на земельну ділянку площею 43 га, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю розташована на території Зеленівської сільської ради Новомиколаївської селищної громади Запорізької області. Враховуючи приписи статей 30, 31 ЦПК України, суд вважав необхідним передати цивільну справу до Новомиколаївського районного суду Запорізької області.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За положеннями ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою - четвертою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

Підсудність цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції, визначається статтями 26-30 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з положеннями частини першої ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення. Майнове право на об`єкт нерухомості є складовою частиною такого майна як об`єкта цивільних прав.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 2/1519/8500/11, провадження № 61-18680св19).

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20), згідно з якими «з аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю випливає її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору. Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення».

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 2/1519/8500/11 (провадження № 61-18680св19) зазначено, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

У постанові від 09 вересня 2020 справа № 910/6644/18 Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду виснував, що нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Отже, позови що виникають з приводу нерухомого майна це позови, пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови у спорах, які є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом нерухомого майна, повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що позовні вимоги, серед іншого, стосуються нерухомого майна (земельних ділянок), які знаходяться на землях Зеленівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області.

Так, з матеріалів справи вбачається, що місцезнаходженням нерухомого майна, а саме, місцем розташування земельних ділянок є Запорізька область, Новомиколаївський район, Зеленівська сільська рада.

Оскільки вказане нерухоме майно розташоване у Новомиколаївському районі Запорізької області, на нього розповсюджується юрисдикція Новомиколаївського районного суду Запорізької області.

Враховуючи наведене, а також з огляду на те, що спір безпосередньо стосується прав та обов`язків, пов`язаних з нерухомим майном, оскільки задоволення позовних вимог потрібно позивачу для отримання права на спадщину, у тому числі, на земельні ділянки, що розташовані на території Новомиколаївського району Запорізької області, то вказаний позов необхідно пред`являти за місцезнаходженням такого майна у відповідності до ст. 30 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що спір повинен розглядатися за правилами виключної підсудності місцевим загальним судом за місцезнаходженням майна, передача справи на розгляд Новомиколаївського районного суду Запорізької області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України є процесуально вірною та обґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги в частині обґрунтування звернення позивача до суду на підставі ст.ст. 27, 28 ЦПК України не узгоджуються із характером спірних правовідносин, які виникли щодо нерухомого майна.

Порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності) є підставою для скасування судового рішення, яким закінчено розгляд справи, з подальшим направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (частина 1 статті 378 ЦПК України), а тому для ухвалення законного судового рішення у справі необхідно дотримання відповідної підсудності справи з метою запобігання перетворення судового процесу у безладний рух.

Колегія судді зауважує, що дотримання правил територіальної підсудності справи не є проявом надмірного формалізму, а є однією із умов законності та обґрунтованості судового рішення та відповідає завданням цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд констатує, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до ухвалення помилкового судового рішення, колегією суддів не установлено.

Колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (CASE «RUIZ TORIJA V. SPAIN», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2025 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстави для її зміни або скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Крім того, ОСОБА_1 ,яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , сформувала в системі «Електронний суд» заяву, в якій просить витребувати подану до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя заяву про забезпечення позову у справі №336/6737/25 та розглянути вказану заяву про забезпечення позову апеляційним судом по суті.

Колегія суддів зазначає, що порушене у заяві питання (витребування поданої до суду першої інстанції заяви про забезпечення позову та її розгляд по суті апеляційним судом як судом першої інстанції замість останнього) виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко