ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 463/6781/24

провадження № 61-7358св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: державний кадастровий реєстратор відділу № 2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказов Олександр Сергійович, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області,

треті особи: Львівська міська рада, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2025 року в складі судді Грицка Р. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 13 травня 2025 року в складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідачів державного кадастрового реєстратора Відділу № 2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова О. С., Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, треті особи: Львівська міська рада, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_3 , про визнання недійсною технічної документації, визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки.

На обґрунтування позовних вимог посилались на те, що після смерті ОСОБА_4 у липні 2021 року її онука ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок на АДРЕСА_1 , здійснила його поділ і на підставі договору дарування подарувала частину цього будинку (після поділу - новоутворений об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 ) своїй матері ОСОБА_2 .

З метою державної реєстрації земельних ділянок для обслуговування вказаних будинків на підставі виготовленої технічної документації позивачі звернулись в органи Держгеокадастру, проте 26 та 29 квітня 2024 року їм було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв'язку із тим, що 22 березня 2024 року державний реєстратор на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення ОСОБА_3 меж земельної ділянки зареєстрував земельну ділянку площею 0,1 га на АДРЕСА_2 та присвоїв їй кадастровий номер:07:012:0216, а вказані земельні ділянки, які позивачі мають на меті приватизувати, перетинаються із земельною ділянкою з кадастровим номером :07:012:0216.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог позивач просили суд:

- визнати недійсною технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , виготовленої Приватним підприємством «Геокапітал» 21 березня 2024 року на замовлення ОСОБА_3 ;

- визнати протиправною діяльність державного кадастрового реєстратора Відділу № 2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова О. С. та скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером: :07:012:0216, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2025 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13 травня 2025 року, закрито провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Установивши, що внаслідок проведеної відповідачем та оскарженої позивачами державної реєстрації земельної ділянки не відбулись зміни або припинення цивільних правовідносин, як позивачі, так і третя особа, не набули речових прав на земельні ділянки, які бажають приватизувати, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що цей спір в частині визнання протиправними дій державного кадастрового реєстратора та скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :07:012:0216 повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач у спірних правовідносинах реалізував наявні у нього за законом контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду. Спору про речове право у цій справі не виникло, тому така вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, суди вказали, що технічна документація із землеустрою сама по собі є лише сукупністю текстових та графічних матеріалів, не є правовстановлюючим документом і не створює юридичних наслідків, тому така вимога про визнання її недійсною не може бути самостійним предметом судового розгляду за правилами будь-якого виду судочинства.

З огляду на зазначене суди виснували про те, що провадження у справі в частині вимог про визнання недійсною технічної документації із землеустрою також підлягає закриттю, оскільки спір в цій частині не підлягає розгляду в порядку будь-якої юрисдикції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

12 червня 2025 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали касаційну скаргу на вказані судові рішення (передана судді-доповідачу 17 червня 2025 року), у якій просили їх скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявники зазначають порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що призвело до помилкового їх ухвалення. Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки державний реєстратор, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію земельної ділянки, не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалося реалізації та набуття третьою особою права власності на земельну ділянку. Вважають, що цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором позивача та третьої особи щодо прав на спірну земельну ділянку. Суди не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 15 січня 2020 року у справі № П/811/1047/16, тощо.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Після смерті ОСОБА_4 у липні 2021 року її онука ОСОБА_1 успадкувала житловий будинок на АДРЕСА_1 , здійснила його поділ і на підставі договору дарування подарувала частину цього будинку (після поділу - новоутворений об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 ) своїй матері ОСОБА_2 .

З метою державної реєстрації земельних ділянок для обслуговування вказаних будинків на підставі виготовленої технічної документації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в органи Держгеокадастру (а. с. 185-186, т.1)

Згідно із рішеннями державного кадастрового реєстратора відділу № Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 26 та 29 квітня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв`язку із тим, що 22 березня 2024 року державний кадастровий реєстратор на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення ОСОБА_3 меж земельної ділянки зареєстрував земельну ділянку площею 0,1 га на АДРЕСА_2 та присвоїв їй кадастровий номер :07:012:0216, а вказані земельні ділянки, які позивачі мають на меті приватизувати, перетинаються із земельною ділянкою з кадастровим номером :07:012:0216 (площа співпадає на 47,907 %) (а. с. 191-194, т.1).

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України).

За змістом статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися суб`єктом саме у тих правовідносинах, де виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У справі, яка переглядається, предметом спору є визнання недійсною технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , виготовленої Приватним підприємством «Геокапітал» 21 березня 2024 року на замовлення ОСОБА_3 , а також визнання протиправною діяльності державного кадастрового реєстратора Відділу № 2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказова О. С. та скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером: :07:012:0216, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачі оскаржують вказані дії державного кадастрового реєстратора з мотивів недотримання ним процедури реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки, на яку претендує третя особа у справі - ОСОБА_3 , посилаються на порушення положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», Закон України «Про землеустрій» та Земельний кодекс України.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що захист прав та інтересів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від наявних на їх думку порушень з боку суб`єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають у недотриманні процедури реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, є завданням адміністративного судочинства.

При цьому колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі не є тотожним поняттю «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вжитому у пункті 1 статті першої Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Прийняття рішення щодо державної реєстрації земельної ділянки або відмови у здійсненні такої реєстрації не породжує виникнення жодних речових прав на цю земельну ділянку.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 27 липня 2022 у справі № 640/10412/21 та від 04 травня 2022 року у справі № 817/154/18, на які підставно послався апеляційний суд.

З огляду на те, що ані позивачі, ані третя особа у справі не завершили процедуру набуття у власність земельних ділянок, на які вони претендують, не набули речових прав на це нерухоме майно, спірні правовідносини у цій справі виникли між учасниками публічно-правових відносин (позивачами та державним кадастровим реєстратором, який реалізував наявні у нього за законом контрольні функції у сфері управлінської діяльності) і стосуються саме цих відносин.

Наведене виключає приватно-правовий характер спірних правовідносин.

Посилання у касаційній скарзі на те, що у цій справі наявний спір між позивачами та третьою особою щодо права користування земельною ділянкою колегія суддів вважає непереконливими з огляду на те, що доказів про те, що позивачі користуються спірною земельною ділянкою у передбаченому законом порядку суду не надано, як і не надано доказів наявності речового права на землю у ОСОБА_3 . Водночас, колегія суддів звертає увагу, що визначаючи суб'єктний склад у цій справі при поданні позовної заяви, позивачі вказали відповідачем саме кадастрового реєстратора, а не ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Таким чином, технічна документація із землеустрою не є правовстановлюючим документом і не створює юридичних наслідків, тому така вимога про визнання її недійсною не може бути самостійним предметом судового розгляду за правилами будь-якого виду судочинства.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 року в справі № 128/3751/14-а (провадження № 11-1454апп18).

Таким чином, суди попередніх інстанцій підставно керувались тим, що провадження у справі в частині вимог про визнання недійсною технічної документації із землеустрою також підлягає закриттю, оскільки спір в цій частині не може бути самостійним предметом судового розгляду за правилами будь-якого виду судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, ураховуючи суб`єктний склад сторін (державний кадастровий реєстратор відділу № 2 управління забезпечення реалізації державної політики в сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Расказов О. С., Головне управління Держгеокадастру у Львівській області здійснюють публічно-владні управлінські функції), предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності, дійшов правильного висновку про те, що спір щодо визнання недійсною технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), визнання протиправною діяльності державного кадастрового реєстратора та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, є публічно-правовим та має вирішуватися судами за правилами адміністративного судочинства.

Доводи касаційної скарги про те, що суть позовних вимог у цій справі зводиться до захисту права користування земельними ділянками, не є публічно-правовим спором і не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, відхиляються Верховним Судом як необґрунтовані, оскільки фактично суть вимог позивачів зводиться до оскарження дій кадастрового реєстратора, який реалізував наявні у нього за законом контрольні функції у сфері управлінської діяльності.

Висновки суддів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 15 січня 2020 року у справі № П/811/1047/16, на які заявники посилаються в касаційній скарзі. Встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається. Разом із тим у кожній справі суди виходять з її конкретних обставин та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара