Справа № 385/776/25
Провадження № 2/385/357/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

20.10.2025 року м. Гайворон

Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Венгрина М. В.,

секретар судового засідання Шевченко Л. О.,

за участі:

позивачки ОСОБА_1

представниці позивачки адвокатки Животовської Г. М.

представниці третьої особи Поліщук Н. А.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, встановлення піклування, призначення піклувальника та зміну розміру аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Гайворонської міської ради Кіровоградської області,

встановив:

позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановити над ними піклування та призначити позивачку їх піклувальницею, змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку з дня подачі позовної заяви до повноліття дітей.

позиція сторін

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що вона є бабусею ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Її донька - ОСОБА_7 перебувала в шлюбі з відповідачем з 21.10.2006 по 16.07.2010. від шлюбу в них народились двоє синів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Після розірвання шлюбу, в 2010 році відповідач виїхав проживати в с.Шибене Бородянського району Київської області. Її донька важко захворіла, останні три роки була лежачою та ІНФОРМАЦІЯ_3 померла.

Обидва онуки з часу народження проживають разом з нею та на даний час перебувають на її утриманні. Відповідач не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не цікавиться як вони ростуть, не купує їм речі та не забезпечує харчуванням, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, з 2010 року жодного разу не провідував дітей та таким чином ухиляється від їх виховання, свідомо нехтує батьківськими обов`язками.

Відповідач правом подання відзиву не скористався.

Представниця третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечила.

В судовому засіданні позивачка та її представниця позов підтримали з мотивів викладених в позовній заяві, просили його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких заяв суду не подав

процесуальні дії суду, заяви і клопотання учасників справи

Разом з позовною заявою позивачка подала клопотання про виклик свідків.

Ухвалою судді від 20.06.2025 відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

15.07.2025 від органу опіки та піклування надійшов висновок щодо розв`язання спору.

16.07.2025 від органу опіки та піклування надійшла заява про проведення розгляду справи за відсутності представника.

17.07.2025 від представниці позивачки надійшла заява про проведення підготовчого засідання за відсутності сторони позивача, закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою підготовчого засідання від 17.07.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті, задоволено клопотання про виклик свідків.

Протокольною ухвалою від 03.09.2025 оголошено перерву в судовому засіданні.

Протокольною ухвалою від 09.10.2025 визначено проводити заочний розгляд справи відповідно до ст. 280-282 ЦПК України.

Протокольною ухвалою від 09.10.2025, після переходу до стадії ухвалення судового рішення, відкладено ухвалення судового рішення на 20.10.2025.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини, норми права, застосовані судом

Позивачка є матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що вбачається з свідоцтва про народження НОМЕР_1 (а.с. 6).

З свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 (а.с. 7) вбачається що ОСОБА_7 21.10.2006 уклала шлюб з ОСОБА_2 .

З свідоцтв про народження НОМЕР_3 та НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно (а.с. 8, 10).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_5 (а.с. 12) шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 розірвано 16.07.2010.

Як вбачається з свідоцтва про смерть НОМЕР_6 (а.с. 13) ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 120 від 08.04.2025, що видані відділом надання адміністративних послуг Гайворонської міської ради вбачається, що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 зареєстровані по АДРЕСА_1 разом з позовачкою в справі ОСОБА_1 (а.с. 14), місце їх реєстрації також підтверджено витягами з реєстру територіальної громади (а.с. 15, 16).

З довідки виданої Гайворонським політехнічним фаховим коледжем № 144 від 07.04.2025 ОСОБА_10 , за період навчання з 01.09.2022 його батько ОСОБА_2 з наставником групи, завідувачем відділення та адміністратором коледжу не співпрацює, батьківських зборів не відвідує, жодного разу навчанням сина не цікавився (а.с. 17).

З характеристики ОСОБА_11 , що видана Гайворонським професійним аграрним ліцеєм вбачається, що ОСОБА_6 навчається в ліцеї з 02.09.2024. Його вихованням займалась мати, постійно телефонувала та цікавилась відвідуванням і успішністю сина. За період навчання батько жодного разу не цікавився життям і навчанням сина. Зі слів ОСОБА_6 батько зовсім не спілкувався з ним та не примав участі в його вихованні (а.с. 18).

З довідки про отримання допомоги № 68/01-10 від 07.04.2025, що видана Віддлом соціального захисту, соціального забезпечення та охорони здоров`я (а.с. 19) вбачається, що позивачка ОСОБА_1 перебуває на обліку у відділі та отримує допомогу - компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, зокрема за період з грудня 2024 року по березень 2025 року.

З свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_7 від 23.05.1981 та свідоцтва про смерть НОМЕР_8 вбачаться, що позивачка ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 22, 23).

З письмової заяви на адресу начальника служби в справах дітей Бородянської селищної ради вбачається, що ОСОБА_2 відмовляється від батьківських прав щодо своїх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та дає згоду на позбавлення його батьківських прав (а.с. 24).

У висновку про стан здоров`я ОСОБА_1 від 17.04.2025 (а.с. 25) зпис в графі остаточний висновок - здорова.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 27.11.2009 в справі № 2-548-2009 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 на утримання синів ОСОБА_5 , 2007 року народження та ОСОБА_6 , 2009 року народження по 250 грн щомісячно до повноліття (а.с. 26).

Наказом № 47 від 03.04.2025 служби в справах дітей Гайворонської міської ради тимчасово влаштовано ОСОБА_3 , 2007 року народження та ОСОБА_4 , 2009 року народження до родини бабусі ОСОБА_1 (а.с. 28).

З висновку Органу опіки та піклування Гайворонської міської ради від 14.07.2025 № 03-26/125/2 (а.с. 47-49) вбачається, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та призначення їх бабусі ОСОБА_1 їх піклувальником є доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дітей.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показала, що є сусідкою позивачки. Знала доньку позивачки ОСОБА_14 , яка померла. Знає що в тої було двоє дітей. Батько дітей з ними не проживав. Менший син ОСОБА_6 розповідав, що не знає свого батька.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду показала, що є сусідкою позивачки понад 20 років. Знає, що вона доглядає за внуками та доглядала за своєю донькою, яка хворіла та померла. Відповідача ніколи не бачила.

Також судом було з`ясовано думку дітей щодо позбавлення відповідача батьківських прав, які висловились за задоволення позову. Так ОСОБА_6 , 2009 року народження, в присутності представника служби в справах дітей ОСОБА_16 , пояснив, що батька не знає, бачив його лише на фотографії, не хотів би з ним спілкуватись; ОСОБА_5 , 2007 року народження пояснив, що ні разу в житті батька не бачив, він участі в його житті не приймав.

оцінка суду

Згідно частини другої статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, а згідно ч. 1 статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 р. (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року) та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

При вирішенні даного судового спору, суд виходить з положень СК України, ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, нормативних положень Конвенції про права дитини, що була ратифікована Україною 27.02.1991 за положеннями якої, держава зобов`язалася приділяти особливу увагу правам дітей, які є особливо уразливою групою з огляду на їх вік, психічний та фізичний розвиток, та враховує, що діти потребують спеціального постійного нагляду та захисту, і в першу чергу враховує якнайкраще забезпечення інтересів дитини, на що вказує і ст.27 Конвенції про права дитини.

Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Таким чином з досліджених доказів суд доходить висновку про доведеність факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Вбачається, що він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків протягом тривалого часу, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами та показами свідків. Також суд бере до уваги висновок органу опіка та піклування, який вказує на доцільність позбавлення батьківських прав та відповідність такого інтересам дітей.

Суд бере до уваги позицію викладену в постанові ОП ВС від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, згідно якої досягнення дитиною повноліття під час розгляду судом справи про позбавлення батьківських прав не може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених ст. 164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення.

Таким чином суд, незважаючи на досягнення ОСОБА_10 повноліття під час розгляду судом справи надає оцінку наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 .

Підсумовуючи наведене суд доходить висновку про необхідність задоволення позову в частині позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача щодо синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Згідно ч. 1, 2 ст. 20 Конвенції про права дитини дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною.

Відповідно до ч. 4 ст. 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.

В силу ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст. 55 ЦК України).

Згідно із ст. 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами.

Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена (ст. 59 ЦК України).

Орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

З наведеного вбачається, що підставою встановлення піклування над неповнолітніми особами є статус сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, а щодо повнолітніх фізичних осіб - обмеження їх цивільної дієздатності. За загальним правилом встановлення опіки та піклування належить до компетенції органів опіки та піклування. Випадки встановлення піклування в судовому порядку визначені , зокрема в ч. 4 ст. 60 ЦК України.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавленого батьківського піклування» діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України або в зоні проведення антитерористичної операції, та безпритульні діти.

Статус дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, - визначене відповідно до законодавства становище дитини, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг та яке підтверджується комплектом документів, що засвідчують обставини, через які дитина не має батьківського піклування.

Оскільки в даному випадку наявні підстави для позбавлення батька неповнолітнього ОСОБА_4 , 2009 року народження, - ОСОБА_2 , а матір неповнолітнього померла, то він набуває статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та потребує встановлення над ним піклування. Відповідний висновок, щодо можливості позивачки бути піклувальником щодо неповнолітнього ОСОБА_17 наявний в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.244 СК України піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа, при призначенні якої органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність встановлення над неповнолітнім ОСОБА_11 , 2007 року народження піклування та призначення його опікуном - бабусю ОСОБА_1 . Обмежень для цього, встановлених ст. 212 СК України судом не встановлено.

Водночас, враховуючи, що ОСОБА_18 , 2007 року народження, на момент ухвалення судового рішення досяг повноліття, дієздатність його судом не обмежувалась, підстав для встановлення над ним піклування суд не вбачає.

Щодо вимоги про зміни способу стягнення аліментів суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Зі змісту ст. 180 СК України вбачається, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим їх здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17.

Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин.

Частиною першою ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Позивачка просить змінити спосіб стягнення аліментів, посилаючись на те, що стягувані з відповідача аліменти в розмірі 250 грн на одну дитину не покривають потреб дитини відповідного віку.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зміну розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, на користь якої сплачуються аліменти - отримувач аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та йстягнення аліментів», у разі задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів, у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Як суд вже зазначав, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 досяг повноліття, а тому обов`язок по утриманню його до досягнення повноліття у відповідача припинився, а отже в задоволенні позову в частині зміни способу стягнення аліментів щодо нього слід відмовити.

Згідно ч. 3 ст. 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Таким чином, суд вважає, що розмір аліментів на одну дитину, що заявлений позивачкою становить 1/6 заробітку (доходу) відповідача, виходячи з вирахування рівної частки з 1/3 заробітку (доходу) на другу дитину, яка вказана в позовній вимозі.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги те, що позивач має право вибору способу стягнення аліментів, а зміна способу стягнення аліментів у даному випадку не ставить відповідача в скрутне матеріальне становище, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) у розмірі 1/6, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Така зміна способу стягнення аліментів буде відповідати інтересам дитини та засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачки щодо зміни способу стягнення аліментів на утримання ОСОБА_17 повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і з урахуванням якнайкращих інтересів дитини є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно судовий збір за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки, а за стягнення аліментів - в дохід держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за цю вимогу.

Керуючись ст. 141, 258-259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України,

ухвалив:

позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування Гайворонської міської ради Кіровоградської області (місцезнаходження: м. Гайворон Кіровоградської області, пл. Героїв Майдану, 5, ) про позба влення батьківських прав, встановлення піклування, призначення піклувальника та зміну розміру аліментів - задоволити частково.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановити піклування та призначити піклувальником неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 його бабусю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Змінити спосіб стягнення аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , визначений рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 27.11.2009 в справі № 2-548-2009 та стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

В решті позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. судового збору.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 20.10.2025.

Суддя: М. В. ВЕНГРИН

Дата документу 20.10.2025