Єдиний унікальний номер 317/1354/24
Провадження № 2/317/44/2025

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Сакояна Д.І.

за участі:

секретаря судового засідання Сидоренка І.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Запорізького районного суду Запорізької області із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення.

Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 29.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 03.07.2024 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності, об`єднано первісний і зустрічний позови в одне провадження.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 13.10.2025 прийнято відмову ОСОБА_2 від первісного позову до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення та закрито провадження за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення.

Отже, наразі на розгляді залишився зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності.

У позові позивач просить:

визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

припинити право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та поділити його наступним чином:

1) визнати за ОСОБА_3 право власності на 448/1000 частки будинку АДРЕСА_1 ;

2) визнати за ОСОБА_2 право власності на 512/1000 частки будинку АДРЕСА_1 ;

судові витрати покласти на відповідачку.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 02.11.2023 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . На час розлучення спору щодо поділу спільного майна у позивача та відповідачки не було. За час шлюбу вони придбали у власність будинок АДРЕСА_1 . На час придбання житловий будинок був незакінчений будівництвом, готовність 70%. У подальшому 06.11.2000 зазначений будинок було введено в експлуатацію, про що 09.11.2000 на ім`я позивача видано свідоцтво на право власності. 20.08.2004 позивач подарував відповідачці належну йому 1/2 частку будинку. На час дарування будинку його вартість складала 61241,00 грн., загальна площа 146 кв.м, житлова площа 30,5 кв.м. У подальшому позивач та відповідачка мешкали спільно в зазначеному будинку та продовжували його відбудову, що врешті призвело до істотного збільшення вартості будинку. У будинку добудовано:

на цокольному поверсі гараж та підвал, приміщення підвалу переобладнано в котельню;

на першому поверсі добудовано хол, підвал та коридор, здійснено інші переобладнання;

другий поверх.

Таким чином, будинок істотно збільшився в розмірах, істотно збільшилась його вартість. Вартість будинку складає 2530393,00 грн. Загальна вартість будинку, а саме 61241,00 грн., після дарування 1/2 частки позивачем відповідачці, істотно збільшилась, а саме: 2530393,00 61241,00 = 2469152,00 грн. Вартість частки позивача складає 488/1000, а відповідачки 512/1000.

У відзиві на позовну заяву від 23.08.2024 представник відповідачки, адвокат Дерев`янко І.О., висловила незгоду із доводами позовної заяви. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що ОСОБА_3 не є власником чи землекористувачем земельної ділянки, на якій добудовано спірний незавершений об`єкт самочинного будівництва. Житловий будинок не є повністю придатним до житлових умов, повноцінно не введений в експлуатацію, що впливає на його оцінку та неможливість вважати таке майно житловим. Факт будівництва будинку сторонами у шлюбі жодним документом не підтверджено. У ОСОБА_3 відсутні дані про готовність будинку до експлуатації, без чого неможливо визначити навіть реальний розмір долі. Експлуатація елементів будинку можлива лише за умови проведення їх ремонту. В частині будинку відсутні внутрішні комунікації, зовнішнє та внутрішнє оздоблення, підлога, сантехнічні пристрої тощо. ОСОБА_2 вважає себе одноосібним власником житлового будинку. Договірних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо користування житлового приміщення та іншої частини будинку наразі немає, ОСОБА_3 не є членом сім`ї ОСОБА_2 , не зареєстрований за будинком, не несе витрат за комунальні послуги.

ОСОБА_3 не надає доказів спільних трудових та грошових затрат, як колишнього чоловіка, у поліпшенні майна дружини. Лише на підставі оцінки майна визнати житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя неможливо. Правовстановлюючі документи на будинок загальною площею 334 кв.м, житловою площею 107,9 кв.м та земельну ділянку відсутні. Декларація про готовність до експлуатації житлового будинку загальною площею 334 кв.м, з визначенням початку будівництва та дати завершення будівництва, відсутня. Ринкова вартість незакінченого будівництвом жилого будинку та ринкова вартість закінченого будівництва житлового будинку має відмінність. ОСОБА_3 обрав неправильний спосіб захисту. Також минув строк позовної давності. Надана позивачем оцінка не є належним та допустимим доказом у справі (а.с. 229-231 т. 1).

Представник позивача, адвокат Мормуль П.В., у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі. Суду він зазначив, що будинок збільшився у розмірах майже вдвічі, тому там є частка ОСОБА_3 . На момент, коли відбувалось збільшення площі, власником була відповідачка. Де та ким працював ОСОБА_3 представник сказати не може.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позов підтримав у повному обсязі. Зазначив, що спірний будинок був придбаний у 2000 році, 70% готовності. У будинку не було дверей, підлоги, опалення, не було нормальних вікон. Вони переїхали туди коли він поклав підлогу, поробив вікна, двері, опалення. Вони перенесли кухню, купили меблі. Це було до 2004 року.

Потім він подарував свою частку. У 2005 році вони провели в будинок світло, газ. Потім вони змінили меблі, змінили вікна на пластикові. У 2004 році вони купили земельну ділянку, позичивши кошти у тещі. Через пів року вони хотіли повернути кошти тещі, але вона сказала, що нехай гроші залишаються онуку.

У 2007 році вони вирішили добудувати будинок. Частину матеріалів вони придбали у 2007 році ще до продажу земельної ділянки. Вони наймали працівників для побудови будинку. Були закуплені бувші у вжитку матеріали плити перекриття і частина цегли.

Другий поверх та веранда це самочинне будівництво. Визнає, що 25000,00 доларів від продажу земельної ділянки були вкладені у будівництво.

Вартість будинку на час придбання була договірною. Реальна вартість була 5000,00 доларів США.

Добудова гаража це самочинне будівництво. Підвал розміром 18,7 кв.м був раніше. Добудови на першому поверсі є самочинним будівництвом.

Представник відповідачки, адвокат Дерев`янко І.О., позов не визнала. Зазначила, що будинок придбано за кошти її матері. Поліпшень у будинку не було. При укладенні договору дарування, щоб не сплачувати податки, була визначена мінімальна ціна. Добудови у будинку були, але вони були не узаконені. Вони лише закрили гараж, щоб можна було ставити автомобіль. Технічний паспорт від 05.04.2024 вірний. Тільки на другому поверсі немає вікон і дверей, він нежитловий. Як збільшилась житлова площа будинку вона не знає.

Відповідачка ОСОБА_2 , допитана відповідно до ст. 92 ЦПК України як свідок, заперечувала проти позову. Суду повідомила, що після розлучення з позивачем у них виникло питання як ділити будинок. Будинок був придбаний у 2000 році за гроші її матері. Відповідачка продала квартиру матері. У ОСОБА_4 нічого не було. Чотири роки її матір наполягала на тому, щоб ОСОБА_4 оформив договір дарування. У 2004 році ОСОБА_4 підписав договір дарування на ім`я відповідачки. Потім вони з позивачем купили сусідню земельну ділянку за гроші її матері. Через деякий час вони продали земельну ділянку, за ці кошти здійснювали добудову другого поверху. Вона не проти поділити лише спільно нажите.

Вони жили на сумісні кошти. Вона працювала в Обленерго, якщо не помиляється з 2001 року по 2005 рік. Потім вона працювала на себе займалась шиттям, але не була фізичною особою-підприємцем. ОСОБА_4 віддавав усю зарплату.

На питання суду відповідачка зазначила, що приблизно з 2006 по 2008 роки вони продали земельну ділянку за 35000,00 доларів США. За ці кошти вони побудували другий поверх будинку. У 2008 році ОСОБА_4 звільнили з роботи і будівництво закінчилось.

Вважає спільною сумісною власністю 35000,00 доларів США. З цих коштів за 10000,00 доларів США вони придбали автомобіль, а 25000,00 доларів США було вкладено у будівництво житлового будинку.

Коли придбавали житловий будинок, то вони оформили його як незакінчене будівництво, оскільки щось було не так з документами. До введення будинку в експлуатацію 06.11.2000 у будинку нічого не змінилось. Він був одноповерховим і на час укладення договору дарування і на час прийняття в експлуатацію. Фактично були цокольний та перший поверхи. Також вони добудували веранду, її добудовували до 2008 року за ті самі 25000,00 доларів США.

Будинок збільшився у вартості, але не набагато, оскільки другий поверх непридатний для життя.

Зазначена у договорі сума 19919,00 грн. це договірна ціна. Вони хотіли зекономити на податках. Техпаспорт (а.с. 203 т. 1) у частині конфігурації будинку правильний, неправильні лише дати побудови, вони були до 2008 року. Другий поверх та веранда це самочинне будівництво.

Вислухавши доводи учасників справи, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Приписами ч. 1 ст. 13 ЦК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Згідно зі змістом ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України).

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як видно зі свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 28.04.2000 Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради, 28.04.2000 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали шлюб (а.с. 11 т. 1).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 02.11.2023 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 12 т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку незакінченого будівництвом від 21.09.2000, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_6 жилий будинок «А» № 5 незакінчений будівництвом, готовність 70% в АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 19919,00 грн. (а.с. 14 т. 1).

За змістом п. 4 договору купівлі-продажу жилого будинку незакінченого будівництвом від 21.09.2000 інвентаризаційна вартість жилого будинку незакінченого будівництвом складає 19919,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.09.2000 ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_6 земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,0792 га, розташовану по АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 868,08 грн. (а.с. 15 т. 1).

За змістом п. 4 договору купівлі-продажу від 21.09.2000 грошова оцінка земельної ділянки 868,08 грн.

Згідно Акту від 06.11.2000 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 вважається прийнятим в експлуатацію. Вказаним актом зафіксовано, що на земельній ділянці побудовано житловий будинок з гаражем, який складається з трьох кімнат, кухні, передньої, комори, ванної, туалету. Площа забудови 145 кв.м, корисна площа 110,4 кв.м, житлова площа 34,6 кв.м, погріб 20,1 кв.м, гараж 46,9 кв.м, підвал під «А» 95 кв.м. Зовнішні лінійні розміри в плані основної частини будинку 10,50 кв.м х 9,05 кв.м (а.с. 16 т. 1).

На ім`я ОСОБА_2 Володимирівською сільською радою Запорізького району Запорізької області видано свідоцтво про право власності на жилий будинок від 17.11.2000, яким посвідчено, що жилий будинок, який розташований у АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с. 17 т. 1).

Рішенням Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 6 від 28.04.2004 ОСОБА_2 узаконено раніше збудовані господарські споруди недобудована прибудова літ. «а» 10,50 х 3,10, сарай літ. «Б» 6,05 х 3,10 м, сарай літ. «В» 3,43 х 1,30, навіс літ. «Г» 4,45 х 5,10 біля житлового будинку АДРЕСА_1 , А1-18 (11,8), А1-10 (16,8) (а.с. 18 т. 1).

За змістом довідки виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 858 від 08.07.2004 цільове призначення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 для індивідуального будівництва, загальна площа земельної ділянки 0,0792 кв.м, з якої: 0,038 кв.м під забудовою; 0,0412 кв.м рілля (а.с. 19 т. 1).

Матеріали справи містять технічний паспорт на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 складений станом на 28.09.2000 із змінами, внесеними станом на 26.07.2004 (а.с. 20-24 т. 1).

Відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП № 013518, виданого 12.12.2000, ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Володимирівської сільської ради за № 113.9 від 09.11.2000 передається у приватну власність земельна ділянка, розташована на території Володимирівської сільської ради, АДРЕСА_3 . Землю передано для індивідуального будівництва (а.с. 25 т. 1).

Свідоцтвом про право власності, виданим 14.07.2004 приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., за заявою подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчено, що у спільному сумісному майні подружжя, придбаному ними за час шлюбу, право власності на 1/2 частку належить ОСОБА_3 . Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в зазначеній частці посвідчується цим свідоцтвом за ОСОБА_3 , складається із житлового будинку за номером АДРЕСА_1 і значиться за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № 21 на право власності на жилий будинок, виданого Володимирівською сільською радою 17.11.2000. На земельній ділянці площею 793 кв.м розташовано: жилий будинок з гараж., цегла, житловою площею 30,5 кв.м, загальною площею 146,00 кв.м, позначений в плані літерою «А», сарай, позначений в плані літерою «Б», сарай, позначений в плані літерою «В», намет, позначений в плані літерою «Г» (а.с. 26 т. 1).

Згідно договору дарування від 12.08.2004 ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 793 кв.м розташовано: жилий будинок з гараж., цегла, житловою площею 30,5 кв.м, загальною площею 146,00 кв.м, позначений в плані літерою «А», сарай, позначений в плані літерою «Б», сарай, позначений в плані літерою «В», намет, позначений в плані літерою «Г» (а.с. 27 т. 1).

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4642153 від 06.09.2004, виданим Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, засвідчено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 12.08.2004 (а.с. 28 т. 1).

Матеріали справи містять також технічний паспорт на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , складений 05.04.2024 (а.с. 84-87 т. 1). Даний технічний паспорт виготовлено на замовлення ОСОБА_3 . За змістом даного технічного паспорту житловий будинок (загальна площа 334,9 м) складається з цокольного (загальна площа 121,7 м), першого (104,5 м) та другого поверхів (108,7 м). Відомостей щодо самочинного будівництва технічний паспорт не містить.

Згідно звіту про оцінку ринкової вартості індивідуального будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 найбільш ймовірна ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме індивідуального будинку малоповерхового житлового будівництва, що складається з житлового будинку літ А-2, загальною площею 334,9 кв.м з будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 792 кв.м з заокругленням до цілих та без урахування ПДВ станом на 21.05.2024 становить 2530393,00 грн. (а.с. 158-216 т. 1).

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 20.09.2024, за клопотанням представника позивача, у справі були призначені будівельно-технічна та оціночно-будівельна експертизи, виконання яких доручено експертам ТОВ «Регіональне судово-експертне бюро» (а.с. 8-9 т. 2).

Листом № 2611/01 від 27.11.2024 ТОВ «Регіональне судово-експертне бюро» повідомило, що виконати ухвалу неможливо у зв`язку із звільненням експертів та призупиненням діяльності товариством на час військової агресії Російської Федерації (а.с. 17 т. 2).

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 20.09.2024, за клопотанням представника позивача, у справі були призначені будівельно-технічна та оціночно-будівельна експертизи, виконання яких доручено Запорізькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (а.с. 45-47 т. 2).

22.04.2025 до суду надійшло Повідомлення про неможливість проведення судової експертизи № СЕ-19/108-25/4230-БТ від 11.04.2025, оскільки експерту не надано додаткових документів, а також не забезпечено доступ до об`єкта дослідження(а.с. 75-77 т. 2).

Приписами п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У контексті застосування п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України суд враховує, що укладення 12.08.2004 договору дарування житлового будинку, виключає можливість його поділу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки отримана у дар ОСОБА_2 частина житлового будинку є її особистою приватною власністю.

Суд ураховує, що рішенням Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 6 від 28.04.2004 ОСОБА_2 узаконено раніше збудовані господарські споруди недобудовану прибудову літ. «а» 10,50 х 3,10, сарай літ. «Б» 6,05 х 3,10 м, сарай літ. «В» 3,43 х 1,30, навіс літ. «Г» 4,45 х 5,10 біля житлового будинку АДРЕСА_1 , А1-18 (11,8), А1-10 (16,8). Отже, на час укладення між сторонами договору дарування від 12.08.2004 ці об`єкти вже існували, а відтак відповідна їх частка також була подарована відповідачці.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15 (провадження № 14-114цс20), істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Істотність збільшення вартості полягає в тому, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Положеннями ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

У постанові від 25.03.2020 у справі № 715/1347/14-ц (провадження № 61-34987св18) Верховний Суд погодився із висновком апеляційного суду про те, що самочинне будівництво підлягає поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на будівельні матеріали, які були використані при будівництві відповідно до судової будівельно-технічної експертизи, де зазначено, що в процесі самочинного будівництва житлових будинків (літ. «А», літ. «Ж»), господарських будівель та споруд використано будівельні матеріали, обладнання, вироби та конструкції, які підлягають поділу. Верховний Суд вказав, що самочинно збудовані житлові будинки, господарські будівлі і споруди не підлягають визнанню об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Водночас будівельні матеріали, обладнання та конструкції, які були використані в процесі будівництва, є майном, набутим подружжям під час шлюбу.

У даному випадку у спірному будинку добудовано другий поверх, який, виходячи із наданих сторонами доказів, є незакінченим самочинним будівництвом.

Суд констатує, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б вказували на те, що після укладення договору дарування від 12.08.2004, за рахунок особистих коштів ОСОБА_3 чи внаслідок спільних трудових чи грошових затрат будинок суттєво збільшився у своїй вартості. Хоча сторонами не заперечується, що на добудови житлового будинку вбуло витрачено 25000,00 доларів США спільних коштів, протевизначального значення для вирішення даного спору це не має, оскільки позовних вимог про визнання права власності на будівельні матеріали чи конструктивні елементи спірного будинку ОСОБА_3 не заявляв, а витрачання цих коштів було здійснено фактично на самочинне будівництво, на яке відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України право власності не виникає.

Суд ураховує, що наданий позивачемтехнічний паспорт на житловий будинок загальною площею 334,9 кв.м, житловою площею 107,9 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , жодних відомостей щодо самочинного будівництва, зокрема щодо другого поверху житлового будинку, не містить.

Разом із тим, матеріали справи не містять правовстановлюючого документа на двоповерховий житловий будинок загальною площею 334,9 кв.м, житловою площею 107,9 кв.м.

Як видно з наданого позивачем звіту про оцінку ринкової вартості індивідуального будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 21.05.2024, об`єктом оцінки був двоповерховий житловий будинок загальною площею 334,9 кв.м, житловою площею 1067,9кв.м. Об`єктами порівняння були також двоповерхові будинки. Даний звіт не містить посилань на те, що другий поверх житлового будинку, який був об`єктом оцінки, є самочинним будівництвом. Дана обставина не була урахована, хоча вона є суттєвою.

Отже, надані позивачем технічний паспорт та звіт не можна вважати достовірними доказами.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив Верховний Суд України у постановах від 04.12.2013 у справі № 6-130цс13 та від 30.09.2015 у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06.03.2019 у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15.04.2020 у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03.06.2020 у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16.03.2021 у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15.11.2021 у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17.11.2021 у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16.02.2022 у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09.03.2023 у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22).

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за змістом ст. 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 по справі № 910/3009/18 виснувала, що ефективний спосіб захисту прав повинен:

1) забезпечити поновлення порушеного права;

2) в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування;

3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим);

4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії;

5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Врахувавши встановлені судом фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази, суд доходить висновку, що відсутні підстави для визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності на нього, визнання за позивачем права власності на частку означеного житлового будинку.

Оскільки позовних вимог щодо визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання та конструкції, які були використані в процесі будівництва, не заявлено, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі, наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 3, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ) про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності відмовити у повному обсязі.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 26.04.2024 на 489/1000 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 17.10.2025.

Суддя Д.І. Сакоян