Справа № 302/24/24
Провадження № 2/302/261/25
20.10.2025 селище Міжгір`я Закарпатської області
Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого, судді Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання Сита Л. М.,
представника позивачки адвоката Філатової А. В.
представника відповідача адвоката Рішка С. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Філатова Алла Валеріївна до ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,
08.01.2024 до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 пред`явлена до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.
Позивачка зазначила, що 29.08.2023 року близько 13:00 год. на автодорозі «Київ-Чоп» (М-06, 746 км) водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем MERCEDES-BENZ 313 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечну швидкість і дистанцію, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем VOLVO S80, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який зупинився для надання переваги в русі. У результаті VOLVO S80 за інерцією зіткнувся з автомобілями VOLKSWAGEN д.н.з. НОМЕР_3 та BMW 328 д.н.з. НОМЕР_4 . Усі транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.10.2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту КУпАП).
Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована на підставі чинного на дату ДТП полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Договір ОСЦПВВНТЗ серія АТ № 3789903) (далі по тексту Поліс), укладеного із ПАТ «НАСК «ОРАНТА» (далі по тексту Страховик).
18.10.2023 між позивачкою та страховиком було погоджено суму матеріального збитку 152 500,00 грн, з яких 150 000,00 грн становила страхова виплата, 2 500,00 грн франшиза.
Згідно з Висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 27.11.2023 року № 4048-Е (далі по тексту Висновок № 4048-Е):
- ринкова вартість автомобіля VOLVO S80 до його пошкодження в ДТП, станом на час її вчинення становила 650 670,00 грн;
- вартість його відновлювального ремонту 1 400 936,28 грн;
- матеріальний збиток, завданий власниці транспортного засобу 650 670,00 грн.
Позивачка вважає, що відповідач має відшкодувати їй різницю між визначеним збитком та страховою виплатою 500 670,00 грн, а також 5 735,52 грн витрат на експертизу, 25 000,00 грн витрат на правничу допомогу та 10 000,00 грн моральної шкоди. Моральні страждання позивачка пов`язує з тим, що в день придбання автомобіля транспортний засіб було повністю знищено внаслідок ДТП, що спричинило для неї стрес, необхідність пошуку коштів на експертизу, звернення до суду та переживання, пов`язані з відновленням справедливості.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2024 року, цивільна справа № 302/24/24 розподілена судді Міжгірського районного суду Закарпатської області Сидоренко Ю. В. (т. 1, а.с. 72).
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 09.01.2024 року заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Філатової Алли Валеріївни, про забезпечення позову у даній цивільній справі повернуто заявнику (т. 1, а.с. 74-75).
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 19.01.2024 року відкрито провадження у справі № 302/24/24 (т. 1, а.с. 84-85).
19.02.2024 представником відповідача подано відзив на позов (т. 1, а.с. 103-112), у якому висловлено незгоду відповідача із позовом, вважає вимоги безпідставними. Пояснює, що автомобіль VOLVO S80 був придбаний позивачкою саме в день дорожньо-транспортної пригоди 29 серпня 2023 року, і тому реальна його вартість визначена у договорі купівлі-продажу, укладеному того ж дня. Саме від цієї ціни, на думку відповідача, слід виходити при розрахунку можливих збитків.
Крім того, відповідач зазначає, що шкода, заподіяна внаслідок ДТП, була врегульована в межах страхового випадку: позивачка та страхова компанія ПАТ «НАСК «Оранта» погодили суму відшкодування 152 500,00 грн, з яких 150 000,00 грн виплачено страховиком, а 2 500,00 грн франшиза, яку відповідач сплатив особисто. Також він добровільно передав 20 000,00 грн готівкою чоловікові позивачки як компенсацію. Отже, на думку відповідача, будь-які додаткові вимоги про стягнення понад зазначене є необґрунтованими, оскільки шкоду вже відшкодовано.
Відповідач наголошує, що у матеріалах справи відсутній належний звіт про оцінку пошкодженого автомобіля, виконаний відповідно до вимог чинного законодавства, а наданий позивачкою експертний висновок № 4048-Е не може вважатися допустимим доказом, оскільки огляд транспортного засобу проводився без його участі та з порушенням встановленого порядку. Крім того, у цьому висновку не визначено утилізаційну (залишкову) вартість автомобіля, який залишився у власності позивачки, що, на переконання відповідача, призвело до завищення суми збитків.
Також він звертає увагу на невідповідність між пошкодженнями, зафіксованими у схемі ДТП, та тими, які описані у висновку експерта. Відповідач припускає, що частина пошкоджень могла виникнути вже після ДТП, і тому не повинна враховуватись при визначенні розміру шкоди.
Щодо заявленої моральної шкоди відповідач вказує, що позивачка не довела факту отримання будь-яких тілесних ушкоджень чи моральних страждань у зв`язку з ДТП, тому вимоги в цій частині також вважає безпідставними.
Крім того, відповідач вважає заявлені позивачкою витрати на правничу допомогу явно завищеними і такими, що не відповідають ні складності справи, ні реальному обсягу наданих адвокатських послуг, тому просить їх зменшити в разі якщо суд дійде висновку про доведеність понесення позивачкою заявленої суми судових витрат на правничу допомогу.
Додатково у відзиві відповідно до частин першої та п?ятої статті 93 Цивільного процесуального кодексу України, поставив позивачці наступні запитання:
1. Яка ціна автомобіля VOLVO S80, д.н.з. НОМЕР_2 , була визначена між нею та продавцем у договорі купівлі-продажу від 29.08.2023 року, зареєстрованому у Територіальному сервісному центрі МВС 2147?
2. Чи проводився огляд пошкодженого автомобіля марки VOLVO S80, д.н.з. НОМЕР_2 , VIN-код: НОМЕР_5 , представником (працівником або експертом) ПАТ «НАСК «Оранта» з метою визначення розміру збитків? Якщо проводився, то коли саме відбувся такий огляд і яка сума збитків була визначена за наслідками такого огляду?
3. Чи проводився ремонт автомобіля VOLVO S80, д.н.з. НОМЕР_2 , після дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 29.08.2023 року?
4. Де і в якому стані на даний час перебуває автомобіль VOLVO S80, д.н.з. НОМЕР_2 ?
5. Ким доводиться позивачці ОСОБА_3 , мешканець АДРЕСА_1 , який 29.08.2023 року перебував за кермом автомобіля VOLVO S80, д.н.з. НОМЕР_2 ?
6. Чи отримував ОСОБА_3 від ОСОБА_2 кошти у розмірі 2 500,00 грн на банківський рахунок та 20 000,00 грн у готівковому вигляді?
7. Чи зазнала позивачка ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 29.08.2023 року?
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21.03.2024 року по справі витребувано докази (т. 1, а.с. 167-168).
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.06.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Філатова Алла Валеріївна до ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою, - залишено без розгляду (т. 1, а.с. 204-208).
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18.03.2025 року ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.06.2024 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 2, а.с. 113-115).
17.06.2025 наказом голови Міжгірського районного суду Закарпатської області відраховано зі штату Міжгірського районного суду Закарпатської області суддю Сидоренко Юлію Володимирівну у зв`язку з достроковим закінченням її відрядження до Міжгірського районного суду Закарпатської області на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 10.06.2025 року № 1231/0/15-25.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 року, цивільна справа № 302/24/24 розподілена судді Міжгірського районного суду Закарпатської області Пухальському С. В. (т. 2, а.с. 126).
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30.06.2025 року (головуючий суддя Пухальський С. В.) справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання (т. 2, а.с. 127-128).
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13.08.2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні (т. 2, а.с. 148-149).
25.08.2025 до суду через систему «Електронний суд» представником позивачки подано письмове опитування позивачки (т. 2, а.с. 157-159, 160-161), за змістом якого остання повідомила наступне:
1.Не може дати відповідь, яка ціна автомобіля Volvo S80 д.н.з. НОМЕР_2 , була визначена у договорі купівлі-продажу від 29.08.2023 року, зареєстрованому у Територіальному сервісному центрі МВС 2147. Ринкова ціна автомобіля визначена експертом, і саме на таку суму вона понесла збитки. Щодо ціни купівлі автомобіля, яка зазначена в договорі купівлі-продажу, то сторони вільні у цьому питанні.
Покупець і продавець могли встановити будь-яку вигідну для них обох ціну враховуючи податкове навантаження, що не відміняє реальної вартості автомобіля. Інакше юридичного сенсу в понятті «ринкова вартість» взагалі немає.
2.Огляд пошкодженого автомобіля марки Volvo S80, д.н.з. НОМЕР_2 , представником (працівником або експертом) ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з метою визначення розміру збитків проводився. Коли саме проводився наразі точно пригадати не може, такі дані наявні в матеріалах справи.
Оскільки вартість ушкоджень значно перевищувала страхове відшкодування, згідно УЗГОДЖЕННЯ суми відшкодування за страховим випадком за договором ОСЦПВВНТЗ від 18.10.2023 року вона отримала максимально можливу суму за страховкою Відповідача 150 000,00 гривень.
3.Ремонт транспортного засобу не проводився оскільки це економічно не доцільно та такий транспортний засіб не підлягав ремонту.
4.На даний час автомобіль не перебуває у її володінні, та враховуючи ступінь пошкоджень не може використовуватись як транспортний засіб.
5. ОСОБА_3 доводиться чоловіком.
6.Інформації щодо отримання ОСОБА_3 будь-яких коштів від ОСОБА_2 у неї немає.
7.Під час ДТП 29.08.2023 року, фізичних ушкоджень здоров`я вона не отримувала.
04.09.2025 представником відповідача через систему «Електронний суд» подано клопотання про допит свідків (т. 2, а.с. 169-171), яке ухвалою судового засідання від 17.09.2025 року протокольно задоволено судом.
02.10.2025 представником позивачки через систему «Електронний суд» подано заяву про долучення до справи письмових документів (т. 2, а.с. 199-200), яку ухвалою судового засідання від 02.10.2025 року протокольно задоволено судом та долучено до справи надані докази.
В судовому засіданні представник позивачки адвокат Філатова А. В. підтримала позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві.
Представник відповідача адвокат Рішко С. І. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.
Заслухавши пояснення, доводи та заперечення учасників цивільного процесу, всебічно, повно й об`єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов таких висновків.
Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі по тексту ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктом 5 частини третьої статті 2 ЦПК України встановлено, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність, який виходячи зі змісту статті 13 цього Кодексу полягає в наступному:
--- Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13).
--- Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13).
--- Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини перша та друга статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 та частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Положеннями статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Із матеріалів справи та встановлених судом обставин убачається таке.
29.08.2023 о 13 год. 00 хв. на автодорозі «Київ-Чоп», М-06, 746 км, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом MERCEDES-BENZ 313 CDI д.н.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, та не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з транспортним засобом VOLVO S80 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який зупинився для надання переваги іншим транспортним засобам. Від зіткнення транспортного засобу VOLVO S80 д.н.з. НОМЕР_2 по інерції здійснив зіткнення з транспортним засобом VOLKSWAGEN д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 та транспортним засобом BMW 328 д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_5 . В результаті всі транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.
Вказаними діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.12.1, 13.1 Правил дорожнього руху.
Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.10.2023 року у справі № 306/2188/23 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (т. 1, а.с. 18-19).
Власником транспортного засобу VOLVO S80 д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП являлася ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 (т. 1, а.с. 16-19).
Цивільно-правова відповідальність винної особи була застрахована на підставі чинного на дату ДТП полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Договір ОСЦПВВНТЗ серія АТ № 3789903), укладеного з страхувальником ОСОБА_2 та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» (т. 1, а.с. 118).
18.10.2023 між ОСОБА_1 та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» шляхом підписання Узгодження суми відшкодування за страховим випадком за договором ОСЦПВВПТЗ було погоджено суму матеріального збитку за наслідками ДТП від 29.08.2023 року у розмірі 152 500,00 грн, в т.ч. розмір страхового відшкодування 150 000,00 грн, розмір франшизи 2 500,00 грн (т. 1, а.с. 20).
Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 27.11.2023 року № 4048-Е, виконаному судовим експертом Волинського відділення Львівського НДІСЕ Кшановським С. І. (т. 1, а.с. 22-62):
- ринкова вартість автомобіля марки «VOLVO S80», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 , VIN-код: НОМЕР_5 (далі по тексту Автомобіль), до його пошкодження в ДТП, станом на момент настання ДТП (29.08.2023 року) складає 650 670,00 грн;
- вартість відновлюваного ремонту Автомобіля станом на момент настання становить 1 400 936,28 грн;
- вартість матеріального збитку завданого власнику Автомобіля станом на момент настання ДТП складає 650 670,00 грн.
У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 (брат відповідача) та ОСОБА_7 (син відповідача).
Свідок ОСОБА_6 пояснив, що за проханням брата прибув на місце дорожньо-транспортної пригоди. У його присутності відповідач ОСОБА_2 передав водієві автомобіля марки «VOLVO» грошові кошти в сумі, еквівалентній 500 доларам США (частково у гривнях, частково у доларах США) для евакуації пошкодженого транспортного засобу.
Свідок ОСОБА_7 підтвердив зазначені обставини, вказавши, що також прибув на місце ДТП на прохання батька та був присутній при передачі ним водієві автомобіля «VOLVO» коштів у сумі, еквівалентній 500 доларам США, призначених для евакуації автомобіля. Крім того, за словами свідка, його батько пізніше через термінал перерахував 2 500,00 грн як оплату франшизи, на рахунок ОСОБА_3 , повідомлений останнім в телефонному режимі.
На підтвердження доводів сторони відповідача щодо сплати франшизи у розмірі 2 500,00 грн на рахунок чоловіка позивачки ОСОБА_3 , суд дослідив надану копію квитанції неналежної якості (т. 1, а.с. 119), на яку представник відповідача посилався як на доказ проведення відповідного платежу. Для перевірки достовірності вказаної обставини суд також дослідив копію квитанції, долучену до матеріалів справи № 306/2188/23, надану в межах розгляду справи на підтвердження цієї обставини.
Під час дослідження встановлено, що копія квитанції (виконана в дещо кращій якості ніж та, що наявна в матеріалах цивільної справи) містить суму операції у розмірі 2 500,00 грн, проте не відображає чітких відомостей про дату та призначення платежу, а дані про платника та одержувача є нечіткими. Водночас, з огляду на фрагментарно видимі дані та враховуючи відомі суду прізвища учасників дорожньо-транспортної пригоди, можливо ідентифікувати прізвища одержувача ОСОБА_8 та платника ОСОБА_9 .
З урахуванням наявних об`єктивних труднощів у підтвердженні надходження коштів на конкретне призначення, відсутності належних спростувань з боку позивача (належним спростуванням у даному випадку могла б бути виписка з банківських рахунків ОСОБА_3 за період від дати дорожньо-транспортної пригоди до дати подання таких документів у межах розгляду справи № 306/2188/23), а також беручи до уваги факт перебування чоловіка позивачки на військовій службі (т. 2, а.с. 201), що зумовлює труднощі встановлення цієї обставини, суд оцінює докази у їх сукупності. Враховуючи розмір здійсненого платежу, який співпадає з розміром передбаченої Полісом франшизи, свідчення свідка, який послідовно підтвердив факт сплати відповідачем зазначеної суми саме як компенсації франшизи, суд не вбачає підстав для недовіри цим показанням.
Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України, з дотриманням принципу добросовісності, суд дійшов висновку, що факт сплати відповідачем франшизи у розмірі 2 500,00 грн є доведеним і підтвердженим сукупністю наявних доказів та показань свідка.
Додатковим підтвердженням факту сплати відповідачем франшизи суд вважає відсутність у позовній заяві вимоги про стягнення коштів на покриття таких витрат, що свідчить про їх фактичне відшкодування.
Суд також вважає доведеним факт сплати відповідачем постраждалій у ДТП стороні витрат на евакуацію транспортного засобу у сумі еквівалентній 500 доларів США. Такий висновок ґрунтується на послідовних і узгоджених між собою показаннях свідків, які підтвердили факт передачі грошових коштів безпосередньо після ДТП, а також на відсутності з боку позивачки будь-яких вимог про відшкодування витрат на евакуацію транспортного засобу, попри очевидну необхідність їх понесення внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимоги позивачки про стягнення різниці між фактичним розміром збитків та страховим відшкодуванням, суд керується наступним.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України), особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За правилами частини першої та другої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частина перша статті 1188 ЦК України).
Згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов?язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).
Як установлено судом, цивільно-правова відповідальність винної особи була застрахована на підставі чинного на дату ДТП полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Договір ОСЦПВВНТЗ серія АТ № 3789903), укладеного з страхувальником ОСОБА_2 та ПАТ «НАСК «ОРАНТА».
Відповідно до статті 28 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01 липня 2004 року № 1961-IV, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту Закон № 1961), шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.
Згідно статті 29 Закону № 1961 у зв?язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, зокрема, пов?язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а згідно статті 30 транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Як встановлено, за проведеним на замовлення позивачки та наданим до суду Висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 27.11.2023 року № 4048-Е:
- ринкова вартість автомобіля марки «VOLVO S80», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 , VIN-код: НОМЕР_5 , до його пошкодження в ДТП, станом на момент настання ДТП складає 650 670,00 грн;
- вартість відновлюваного ремонту Автомобіля станом на момент настання становить 1 400 936,28 грн;
- вартість матеріального збитку завданого власнику Автомобіля станом на момент настання ДТП складає 650 670,00 грн.
Залишкова вартість транспортного засобу (його вартість після ДТП) експертом не досліджувалася та не визначалася.
У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 643/4161/15-ц, Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП.
З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що автомобіль вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є економічно необґрунтованим, витрати на ремонт перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. У разі, якщо власник не згоден із визначенням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця пригоди.
Також, слід врахувати зміст пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, у якому роз`яснено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.
Постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 205/1314/16-ц про застосування статті 30 Закону України № 1961-IV дійшов висновку, що у разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик (моторне транспортне страхове бюро), або інша особа, яка відповідає за завдану шкоду.
Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З Висновку № 4048-Е вбачається, що ринкова вартість автомобіля марки «VOLVO S80», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 , до його пошкодження в ДТП, станом на момент настання ДТП (29.08.2023 року) складає 650 670,00 грн, а вартість відновлюваного ремонту Автомобіля станом на момент настання ДТП становить 1 400 936,28 грн, тобто, ремонт є економічно необґрунтованим, а отже, автомобіль вважається фізично знищеним.
З договору купівлі-продажу № 3/1362 від 25.08.2023 року (т. 1, а.с. 182) вбачається, що ОСОБА_1 придбала в ТОВ «КРІОН-СЕРВІС» автомобіль марки «VOLVO S80», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 , VIN-код: НОМЕР_5 , за 42 000,00 грн (т. 1, а.с. 182).
Суд не приймає доводи сторони відповідача, що при визначенні майнової шкоди, завданої позивачці за наслідками ДТП, слід виходити з ціни Автомобіля, зазначеної у вищевказаному договорі, оскільки зазначена в договорі купівлі-продажу вартість не відображає дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу на момент його пошкодження, а є лише договірною ціною, визначеною сторонами з урахуванням їх волевиявлення та податкових наслідків, що не суперечить чинному законодавству.
Умови договору купівлі-продажу автомобіля не можуть бути покладені в основу судової оцінки розміру реальної шкоди, оскільки не містять підтвердження вартості транспортного засобу відповідно до ринкових цін або експертної оцінки.
Таким чином, для визначення розміру матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд бере до уваги висновок експерта про ринкову вартість транспортного засобу станом на дату настання події, а не суму, зазначену у правочині між сторонами.
До того ж, сторона відповідача висловлюючи заперечення щодо розміру майнової шкоди не була позбавлена права заявити клопотання про призначення повторної чи додаткової судової транспортно-товарознавчої експертизи.
Суд не приймає на підтвердження вартості Автомобіля наданий відповідачем розрахунок його вартості на сайті комерційного інтернет-ресурсу «AUTO.RIA» (т. 1 а.с. 125), оскільки такий ресурс не є офіційним джерелом визначення ринкової вартості транспортних засобів, не містить достовірних відомостей про технічний стан та інші характеристики конкретного автомобіля, що мають суттєве значення для оцінки. Отримані з інтернет-ресурсу дані мають довідковий характер і не можуть розглядатися як належний та допустимий доказ відповідно до статей 76, 77, 78 ЦПК України.
Посилання відповідача на використання калькулятора вартості автомобіля на сайті AUTO.RIA не може бути прийняте судом як належний чи допустимий доказ. Зазначений онлайн-ресурс не є офіційним джерелом оцінки майна, не здійснює сертифікованої експертної діяльності та не гарантує достовірності вміщеної інформації. Відомості, отримані з подібних відкритих комерційних сайтів, мають довідковий характер, не містять методологічного обґрунтування розрахунків і не відображають реальних ринкових умов на момент ДТП.
Водночас суд звертає увагу, що судова транспортно-товарознавча експертиза проведена відповідно до вимог Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440, та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/2092. У процесі дослідження експерт керувався принципами, закріпленими у вказаних нормативних актах, зокрема принципами корисності, попиту і пропонування, заміщення та найбільш ефективного використання, що забезпечує комплексність і об`єктивність оцінки ринкової вартості транспортного засобу. Експерт у Висновку № 4048-Е здійснив фактичний огляд автомобіля, зафіксував технічний стан, пошкодження, пробіг та ідентифікаційні дані, що підтверджується відповідними фотоматеріалами (т. 1, а.с. 41-45).
Таким чином, висновок експерта відповідає встановленим законом вимогам до форми та змісту експертних досліджень, є належним, допустимим і достовірним доказом, який становить більш достовірне та обґрунтоване джерело доказів порівняно з довідковими розрахунками, отриманими з інтернет-ресурсів.
Відповідач та його представник не скористався процесуальним правом на подання клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи, що свідчить про відсутність належних підстав для сумнівів у правильності та обґрунтованості проведеного експертного дослідження.
Відтак, наведені стороною відповідача доводи щодо завищення ринкової вартості автомобіля суд розцінює як суб`єктивні припущення, які не спростовують достовірності Висновку № 4048-Е та є такими, що не ґрунтуються на належних і допустимих доказах.
Незважаючи на отримання зазначеного повідомлення, відповідач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про неможливість його прибуття на огляд автомобіля у визначений час, а також не вжив заходів для повідомлення експерта чи позивача про поважні причини неявки. Відповідно до пункту 3.9 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, у разі неявки осіб, належно повідомлених про проведення огляду, останній проводиться без їх участі, що не впливає на допустимість і належність висновку експерта як доказу у справі. При цьому вказаний пункт не містить посилання на необхідність повідомлення учасників про огляд об?єкта в строк не пізніше як за п?ять днів до огляду, як про це вказує представник відповідача.
Ставлячи під сумнів достовірність Висновку № 4048-Е, відповідач не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим статтею 103 ЦПК України, на подання клопотання про призначення повторної або додаткової експертизи, що на думку суду свідчить про відсутність реального наміру перевірити об`єктивність результатів експертного дослідження.
Суд також бере до уваги, що Висновок № 4048-Е містить повний опис проведених дій, обґрунтовані розрахунки вартості транспортного засобу та матеріального збитку, складений уповноваженим судовим експертом державної спеціалізованої установи Волинського відділення Львівського НДІСЕ Міністерства юстиції України, а відтак відповідає вимогам статей 76-78, 102, 106 ЦПК України, в т.ч. щодо належності, допустимості та достовірності доказів.
Таким чином, суд не вбачає підстав для сумніву у достовірності, об`єктивності та законності Висновку № 4048-Е і приймає його як належний та достатній доказ при визначенні розміру заподіяної позивачці матеріальної шкоди.
У відзиві відповідач звертав увагу суду на те, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно підтверджуватися належними доказами, зокрема звітом (актом) про оцінку майна, який має відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України за № 1074/8395 (із подальшими змінами).
Суд не може погодитися з наведеними доводами, оскільки в даному випадку визначення розміру матеріального збитку проведено не в межах досудової оцінки вартості майна, а шляхом судової транспортно-товарознавчої експертизи, призначеної та виконаної відповідно до вимог процесуального закону. Такий висновок є належним і допустимим доказом, який згідно зі статтями 76-78, 102, 106 ЦПК України має більшу доказову силу порівняно із звітом про оцінку, що складається суб`єктом оціночної діяльності на замовлення сторони без процесуального контролю.
Висновок № 4048-Е виконано атестованим судовим експертом державної спеціалізованої установи Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, у межах наданих повноважень, із дотриманням вимог чинної Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Висновок містить усі необхідні вихідні дані, опис технічного стану автомобіля, розрахунок вартості відновлювального ремонту та визначення розміру матеріального збитку.
Результати експертизи не були спростовані у встановленому законом порядку: відповідач не подав клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи, не надав висновку іншого експерта або фахівця, який би ставив під сумнів достовірність проведених розрахунків. За таких обставин суд визнає Висновок № 4048-Е належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом при визначенні розміру матеріальної шкоди, завданої позивачці внаслідок ДТП.
Надаючи оцінку іншим доводам сторони відповідача, суд бере до уваги документ під назвою «Узгодження суми відшкодування за страховим випадком за договором ОСЦПВВПТЗ» від 18.10.2023 року (далі по тексту УЗГОДЖЕННЯ) (т. 1, а.с. 20), з якого вбачається, що позивачка та Страховик погодили суму відшкодування у розмірі 152 500,00 грн, з яких 150 000,00 грн страхове відшкодування, а 2 500,00 грн розмір франшизи.
Водночас суд не приймає доводи відповідача, що УЗГОДЖЕННЯ остаточно визначає розмір шкоди, завданої позивачці, оскільки вказаний документ не є актом оцінки майна у розумінні Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» і не визначає фактичної (ринкової) вартості транспортного засобу на момент пошкодження. Його зміст лише підтверджує узгодження між потерпілою особою та страховиком розміру страхової виплати в межах страхового ліміту, передбаченого договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно з положеннями статей 22, 29, 36 Закону України № 1961-IV, виплата страхового відшкодування не обмежує права потерпілого на стягнення з винної особи різниці між фактичним розміром шкоди та сумою виплаченого страхового відшкодування. Вказане узгодження відображає лише межу відповідальності страховика (160 тис. грн за шкоду, заподіяну майну), але не звільняє винну особу від обов`язку компенсувати позивачці різницю, якщо фактична шкода перевищує страхову суму.
Відповідно до положень статей 1166, 1187 та 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоду, зобов`язана її відшкодувати в повному обсязі, а якщо така шкода відшкодована страховиком у межах страхової суми винна особа компенсує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.
Отже, виплата страховиком суми страхового відшкодування не звільняє відповідача від обов`язку компенсувати позивачці різницю між розміром фактичних збитків та розміром отриманої страхової виплати, оскільки саме відповідач як особа, з вини якої сталася дорожньо-транспортна пригода, несе цивільно-правову відповідальність за повне відшкодування завданої шкоди.
Крім того, із розрахунку страхового відшкодування від 18.10.2023 року (т. 1, а.с. 157) убачається, що дійсну вартість належного позиваці автомобіля визначено у сумі 412 270,80 грн, страхову суму за Договором ОСЦПВВНТЗ АТ 3789903 від 10.03.2023 року у розмірі 160 000,00 грн, а знос транспортного засобу на день страхового випадку 70 %. Вартість відновлювального ремонту (без врахування зносу деталей, що замінюються) становила 1 175 467,33 грн. Сума зменшення страхового відшкодування 7 500,00 грн, а сума страхового відшкодування 150 000,00 грн. Підстава для зменшення розміру страхового відшкодування УЗГОДЖЕННЯ. Тобто, вже на момент узгодження суми відшкодування за страховим випадком за договором ОСЦПВВНТЗ, було визначено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу перевищує його дійсну (ринкову) вартість.
Як установлено судом, Висновок № 4048-Е визначає розмір фактичного матеріального збитку в сумі 650 670,00 грн, що істотно перевищує розмір страхового відшкодування. Відповідач не надав жодних належних доказів, які б спростовували достовірність або правильність цього розрахунку. Тому доводи відповідача про безпідставність позовних вимог у частині стягнення майнової шкоди суд визнає необґрунтованими.
Сам факт виплати страховою компанією страхового відшкодування у межах ліміту, передбаченого полісом, свідчить про визнання нею події страховим випадком та підтверджує факт настання шкоди, заподіяної з вини застрахованої особи відповідача. Відтак, залишок шкоди, не покритий страховою виплатою, має бути компенсований винною особою у порядку цивільного відшкодування шкоди, що узгоджується з положеннями статей 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що узгодження суми страхового відшкодування між позивачкою та страховиком саме по собі не може розглядатися як визначення повного розміру завданої шкоди, а доводи відповідача в цій частині є юридично неспроможними та не впливають на правомірність заявлених позовних вимог.
Суд критично оцінює доводи сторони відповідача щодо розбіжностей між відображеними у схемі місця ДТП (т. 1, а.с. 117) та описаними у висновку експерта пошкодженнями транспортного засобу.
Згідно з вимогами пункту 4 розділу ІХ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, на зворотному боці схеми місця ДТП зазначаються, зокрема, перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортних засобів, які сталися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Водночас така схема має орієнтовний характер і фіксує лише зовнішні пошкодження, які можливо було виявити під час первинного огляду на місці події, метою якої є забезпечення можливості подальшого з`ясування механізму ДТП, а не встановлення вичерпного переліку всіх технічних пошкоджень.
Таким чином, зазначені у схемі місця ДТП пошкодження (задній та передній бампери, задні фари, передня решітка) не можуть вважатися вичерпним переліком усіх механічних ушкоджень автомобіля «VOLVO S80», оскільки не охоплюють приховані чи внутрішні пошкодження, що могли бути виявлені лише під час детального огляду з використанням спеціальних знань та технічних засобів.
Натомість Висновок № 4048-Е містить більш розгорнутий опис технічного стану транспортного засобу, який базується на проведенні фахового дослідження та відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003 року. Такий опис не суперечить даним, наведеним у схемі місця ДТП, а лише деталізує їх, фіксуючи більш широкий обсяг пошкоджень, отриманих транспортним засобом унаслідок зіткнення.
Твердження відповідача про те, що частина пошкоджень могла бути отримана автомобілем після ДТП, є припущенням і не підтверджується жодними доказами. Відомостей про те, що транспортний засіб після дорожньо-транспортної пригоди зазнавав додаткових пошкоджень або ремонту до моменту експертного огляду, матеріали справи не містять.
Крім того, як вже зазначалося, відповідач був повідомлений про дату, час і місце проведення експертного огляду автомобіля, отримавши повідомлення за чотири дні до огляду, однак не скористався правом бути присутнім при проведенні дослідження та не надав суду доказів неможливості своєї явки.
За таких обставин суд дійшов висновку, що описані у висновку експерта пошкодження є наслідком саме дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29.08.2023 року, а посилання сторони відповідача на розбіжності з даними схеми місця ДТП не спростовують достовірності експертного висновку і не знижують його доказового значення.
За умовами договору комісії № 6508/23/1/010835 від 23.10.2023 року (т. 2, а.с. 204), ОСОБА_1 (Комітент) передала ТОВ «П.О.С.Т.» (Комісіонеру) автомобіль марки «VOLVO S80», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 , VIN-код: НОМЕР_5 . В свою чергу Комісіонер зобов?язався за доручення Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу вказаного транспортного засобу за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 100 000,00 грн. Згідно акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6508/23/1/010835 від 23.10.2023 року (т. 2, а.с. 202-203) визначено відсоток зносу транспортного засобу 65 %, ціна продажу 100 000,00 грн.
При цьому суд критично відноситься до тверджень представника відповідача про відновлення позивачкою технічного стану транспортного засобу з огляду на зазначення в акті про перебування автомобіля в задовільному стані та відмінності зазначення його пробігу у вказаному акті (250 000) та у Висновку № 4048-Е (223 416), оскільки, як убачається з матеріалів справи, судовим експертом у Висновку № 4048-Е було достовірно зафіксовано показник пробігу транспортного засобу із фотофіксацією приладу одометра (т. 1, а.с. 41 зворотна сторона), що підтверджує точність та об`єктивність зазначених відомостей. Натомість у акті технічного стану № 6508/23/1/010835 зазначено рівно «250 000 км» без будь-яких підтвердних фотоматеріалів, що, на переконання суду, свідчить про орієнтовний характер зазначеного показника, а не про його фактичну фіксацію на момент огляду.
Відтак, відомості, наведені у висновку експерта, мають більш вагоме доказове значення у порівнянні з актом технічного стану, оскільки вони підтверджені належним чином, отримані із дотриманням вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів і відображають фактичний технічний стан автомобіля на дату проведення експертного огляду. Така деталізація, зокрема наявність фотофіксації показників пробігу, виключає сумніви у достовірності отриманих даних і свідчить про повноту, об`єктивність та належність проведеної експертизи.
Таким чином, сам факт укладення договору комісії після ДТП не може свідчити про відновлення автомобіля, а зазначення в акті технічного стану формулювання «задовільний» є технічним визначенням придатності до реалізації як майна, що має комерційну цінність, і не означає повного відновлення транспортного засобу після пошкоджень.
З огляду на наведене, суд вважає недоведеними доводи сторони відповідача щодо проведення позивачкою ремонту чи відновлення автомобіля після ДТП, а акт технічного стану оцінює як документ, що лише підтверджує фактичну спробу реалізації пошкодженого транспортного засобу за залишковою вартістю, і не спростовує висновків судової експертизи про розмір завданої матеріальної шкоди.
Твердження представника відповідача, висловлені під час судових дебатів, про неможливість призначення відповідної експертизи у зв`язку з відчуженням позивачкою автомобіля до звернення з позовом, суд оцінює як безпідставні. Обставина подальшого відчуження транспортного засобу стала відомою під час судового розгляду після отримання письмового опитування позивачки.
Разом із тим на жодному етапі розгляду справи ані у підготовчому провадженні, ані під час дослідження доказів відповідач чи його представник не заявляли клопотань про призначення повторної або додаткової судової транспортно-товарознавчої експертизи, не порушували питання про необхідність додаткового огляду автомобіля чи його витребування для дослідження. Отже, посилання сторони відповідача на нібито об`єктивну неможливість проведення експертизи через відчуження автомобіля не узгоджуються з фактичними обставинами справи та обраною ним процесуальною поведінкою.
Враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, саме сторона відповідача мала право та можливість ініціювати проведення повторної або додаткової експертизи для підтвердження своїх доводів щодо розміру завданої шкоди, проте цим правом не скористалася. Відтак суд не вбачає підстав вважати неможливість проведення експертизи наслідком будь-яких дій або бездіяльності позивачки.
Як установлено судом, на момент розгляду справи позивачкою укладено договір комісії № 6508/23/1/010835 від 23.10.2023 року, відповідно до якого транспортний засіб марки «VOLVO S80», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 , VIN-код НОМЕР_5 , передано комісіонеру для продажу за ціною не нижче 100 000,00 грн. Згідно з актом технічного стану транспортного засобу, складеним у межах виконання зазначеного договору, визначено його знос у розмірі 65 % та встановлено ціну продажу в сумі 100 000,00 грн.
Наведені документи підтверджують, що після дорожньо-транспортної пригоди автомобіль залишився у власності позивачки та мав залишкову (утилізаційну) вартість, визначену сторонами договору комісії. Відтак, за відсутності інших доказів на підтвердження цієї обставини, зазначена сума є об`єктивним показником ринкової вартості транспортного засобу після ДТП, яка підлягає врахуванню при визначенні розміру заподіяної матеріальної шкоди.
Виходячи із Висновку № 4048-Е, ринкова вартість автомобіля до моменту пошкодження становила 650 670,00 грн. З огляду на наявність доказів, що свідчать про залишкову вартість автомобіля після ДТП у сумі 100 000,00 грн, розмір завданої позивачці матеріальної шкоди становить різницю між зазначеними сумами, тобто 550 670,00 грн.
Оскільки страховиком ПАТ «НАСК «ОРАНТА» уже виплачено страхове відшкодування у розмірі 150 000,00 грн, до відшкодування за рахунок відповідача підлягає залишок невідшкодованої шкоди в сумі 400 670,00 грн (650 670,00 100 000,00 150 000,00).
Таким чином, суд доходить висновку, що вимога позивачки про стягнення майнової шкоди підлягає частковому задоволенню у сумі 400 670,00 грн, виходячи з установленого розміру реальної шкоди, з урахуванням фактичної залишкової вартості транспортного засобу після ДТП, визначеної за договором комісії, та вже сплаченої страхової суми.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимоги позивачки про стягнення завданої моральної шкоди, суд керується наступним.
Позивачка просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн, мотивуючи тим, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які призвели до дорожньо-транспортної пригоди, а також його подальшої бездіяльності щодо належного відшкодування заподіяних збитків, вона зазнала душевних страждань і психологічного дискомфорту. Позивачка зазначає, що ДТП сталася саме в день придбання нею автомобіля, яким вона ще не встигла скористатися, і вже того ж дня транспортний засіб був повністю знищений. Такі події стали для неї емоційним потрясінням. Надалі вона вимушена була витрачати час і кошти на проведення експертного дослідження, звернення до страхової компанії, пошук правової допомоги, очікування виплат, що не відбулися у добровільному порядку. Це спричинило тривале нервове напруження, відсутність спокою, роздратованість і втому від необхідності самостійно відстоювати свої порушені права.
Суд бере до уваги, що зазначені переживання позивачки були об`єктивно спричинені неправомірними діями відповідача, який допустив порушення правил дорожнього руху, що спричинило ДТП і пошкодження її майна, а також подальшу затримку у відшкодуванні збитків. Отже, між поведінкою відповідача і моральними стражданнями позивачки наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок.
Відповідно до статті 23 ЦК України:
--- Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті);
--- Моральна шкода полягає (частина друга статті):
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
--- Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті);
--- Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті).
Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями іншої особи, відшкодовується винною особою за наявності її вини.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 (зі змінами до пункту 9 внесеними постановою від 25.05.2001 № 5), роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У даній справі суд ураховує, що позивачка дійсно зазнала емоційних переживань через втрату щойно придбаного автомобіля, необхідність самостійно організовувати проведення експертизи, вирішувати фінансові питання, пов`язані з відшкодуванням шкоди, а також звертатися до суду для захисту своїх прав. Такі обставини є достатніми для визнання факту заподіяння їй моральної шкоди.
Разом із тим, суд бере до уваги, що зазначені наслідки не спричинили істотного або тривалого порушення психоемоційного стану позивачки, не підтверджені відповідними медичними довідками, а також те, що відповідач частково компенсував завдані збитки (сплата франшизи, витрати на евакуацію), що свідчить про певну добросовісність його поведінки після ДТП.
З огляду на наведене, суд доходить висновку, що заявлений позивачкою розмір моральної шкоди 10 000,00 грн є завищеним і не має достатнього документального обґрунтування.
Водночас, беручи до уваги характер порушення, глибину моральних переживань, пов`язаних із пошкодженням майна та необхідністю тривалого захисту своїх прав, суд вважає обґрунтованим визначити розмір компенсації моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що він має бути достатнім для розумного задоволення потреб позивачки як потерпілої особи, однак не може призводити до її безпідставного збагачення.
Суд не приймає доводи відповідача про безпідставність вимог позивачки щодо відшкодування моральної шкоди. Твердження про відсутність доказів на підтвердження моральних страждань та про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню лише у випадку заподіяння шкоди здоров`ю потерпілої особи, не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.
Відповідно до статті 23 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню не лише у випадку завдання шкоди життю чи здоров`ю, а й у разі заподіяння душевних страждань у зв`язку із знищенням або пошкодженням майна, приниженням честі та гідності, чи іншими протиправними діями. Отже, сам факт відсутності шкоди здоров`ю не є підставою для відмови у відшкодуванні моральної шкоди, якщо доведено, що особа зазнала душевних переживань у зв`язку з протиправними діями іншої особи.
Доводи сторони відповідача про те, що позов не містить достатнього обґрунтування розміру моральної шкоди, суд оцінює критично, оскільки позивачка у своїй заяві детально описала характер своїх моральних переживань, пов`язаних із знищенням щойно придбаного автомобіля, необхідністю звернення до експертної установи, ведення листування зі страховою компанією та відповідачем, а також тривалим очікуванням вирішення питання щодо компенсації завданих збитків. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема, датою придбання автомобіля, часом настання ДТП, подальшими зверненнями позивачки до страховика і відповідача, а також самим фактом звернення до суду для захисту свого права.
Суд зазначає, що наведена у статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» норма стосується лише меж відшкодування страховиком моральної шкоди потерпілому у разі завдання шкоди здоров`ю і не обмежує право потерпілого вимагати відшкодування моральної шкоди безпосередньо від винної особи у разі заподіяння інших немайнових втрат, у тому числі у зв`язку із пошкодженням майна.
Таким чином, посилання відповідача на відсутність у позивачки тілесних ушкоджень як підставу для відмови у відшкодуванні моральної шкоди суд відхиляє як юридично неспроможне.
Дослідивши обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачкою доведено сам факт заподіяння моральних страждань, проте з урахуванням характеру таких страждань, їх тривалості, обставин заподіяння шкоди та принципів розумності, виваженості та справедливості, заявлений розмір компенсації судом зменшено.
З урахуванням наведеного, оцінивши в сукупності обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши надані докази та їх взаємозв`язок, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується наступним.
Відповідно до частин першої та третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До таких витрат належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані із залученням експертів і проведенням судових експертиз.
Оцінивши подані докази, суд вважає доведеними понесені позивачкою витрати на оплату судової транспортно-товарознавчої експертизи, проведеної з метою визначення розміру матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у сумі 5 735,52 грн.
Відтак, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на проведення експертизи у зазначеному розмірі.
Частинами першою, третьою та четвертою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом частин п`ятої та шостої вказаної статті, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Важливими є також висновки викладені у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
На підтвердження понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу до суду надано Договір № 01 про надання правничої (правової) допомоги від 25.12.2023 з додатком № 1 до Договору, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (т. 1, а.с. 65-67, 64).
У відзиві відповідач заперечив проти зазначеної суми, вважаючи її завищеною та такою, що не відповідає складності справи і критеріям розумності.
Оцінюючи заявлені вимоги у сукупності з наданими доказами, суд враховує положення пункту 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, відповідно до якої при визначенні суми компенсації суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їх розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін.
З огляду на обсяг виконаної адвокатом роботи, участь у судових засіданнях, підготовку процесуальних документів, а також складність спору, суд дійшов висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат у розмірі 25 000,00 грн не є співмірною з наведеними критеріями.
Разом із тим, наявні докази підтверджують фактичне надання правничої допомоги позивачці, тому суд вважає обґрунтованим і справедливим визначити розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн, що відповідає принципам розумності, співмірності та справедливості.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позовні вимоги задоволено на 80,03 %, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки у сумі 4 332,87 грн.
- задоволена частина позову 400 670,00 грн ? 100 : 500 670,00 грн (ціна позову) = 80,03 %;
- сплачена сума судового збору 5 414,06 грн ? 80,03 % = 4 332,87 грн.
З огляду на відсутність у матеріалах справи оригіналу квитанції, що підтверджує сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову (у матеріалах справи міститься лише її копія т. 1, а.с. 68), суд позбавлений можливості вирішити питання щодо повернення судового збору в цій частині.
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 89, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Філатова Алла Валеріївна до ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_8 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_9 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 :
-400 670,00 грн (чотириста тисяч шістсот сімдесят гривень) у відшкодування матеріальної шкоди;
-5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень) у відшкодування моральної шкоди;
-5 735,52 грн (п`ять тисяч сімсот тридцять п`ять гривень та 52 копійки) витрати на проведення експертизи;
-7 000,00 грн (сім тисяч гривень) витрати на професійну правничу допомогу;
-4 332,87 грн (чотири тисячі триста тридцять дві гривні та 87 копійок) судовий збір.
В іншій частині позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2025 року.

Суддя Міжгірського районного суду

Закарпатської області Пухальський С. В.