ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 357/3105/24

провадження № 61-4168св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Київської області Поліщук Анатолій Олександрович, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Білоцерківського нотаріального округу Київської області Поліщук Анатолій Олександрович, ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 лютого 2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А. О., реєстраційний номер 94.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він і ОСОБА_3 з 20 жовтня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 11 грудня 2015 року сторони за сумісні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Нерухоме майно було оформлене на ОСОБА_3 у зв`язку з ризиками, пов`язаними з можливим накладенням стягнення на майно боржника - ФОП ОСОБА_1 .

У зв`язку з наявністю боргу ФОП ОСОБА_1 подав заяву про банкрутство.

З метою виведення спільного майна з-під можливої реалізації в рахунок стягнення боргу спірну квартиру було фіктивно переоформлено (подаровано) на ОСОБА_2 (матір відповідача).

Договір дарування був спрямований суто на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від боржника у зобов`язанні до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів.

Господарський суд Київської області постановою від 23 лютого 2016 року у справі № 911/208/16 визнав ФОП ОСОБА_1 банкрутом і встановив, що продажу підлягає все майно фізичної особи-підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси; встановив, що кредиторська заборгованість ФОП ОСОБА_1 перед Білоцерківською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області становить 827 904,71 грн. В межах цієї cправи ПАТ КБ «Приватбанк» подав заяву про визнання кредиторських вимог у розмірі 535 260,85 грн.

За вказаних обставин фіктивне переоформлення квартири виконало свою роль, і квартира не була «втрачена». Однак після припинення спільного проживання позивач запропонував ОСОБА_3 передати йому половину квартири або компенсувати її вартість, однак отримав відмову, що й стало підставою позову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області рішенням від 15 серпня 2024 року позов задовольнив. Визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 лютого 2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Поліщуком А. О., зареєстрований в реєстрі за № 94. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими. Договір дарування, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , був спрямований на зменшення майна обсягу, приховання його від звернення стягнення кредиторів з метою ухилення від виконання зобов`язань, які виникли в ОСОБА_1 . Правові наслідки договору дарування не настали.

Строк давності слід обраховувати з дня набрання законної сили ухвалою Господарського суду Київської області від 04 серпня 2020 року, якою ліквідовано банкрута - ФОП ОСОБА_1 і закрито провадження. Строки давності, встановлені статтею 257 ЦК України, автоматично продовжились на період дії карантину, а в подальшому збільшуються на весь час дії воєнного стану в Україні. Позивач строк давності не пропустив.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області додатковим рішенням від 29 серпня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн з кожної.

Додаткове рішення мотивоване наявністю підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених ним витрат на правову допомогу.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 12 березня 2025 року апеляційні скарги

представника ОСОБА_2 - адвоката Радецької Т. П. та ОСОБА_3 задовольнив. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2024 року і додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 серпня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позивач звернувся до суду із пропуском строку давності, оскільки він був обізнаний про оспорюваний договір дарування з дня його укладення та нотаріального посвідчення, тобто з 04 лютого 2016 року, а з позовною заявою звернувся у лютому 2024 року.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року і рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2024 року залишити без змін.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц та постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 638/16768/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 638/16768/19, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі 199/7375/16-ц, від 18 лютого 2021 року у справі № 14/5026/1020/2011.

Касаційна скарга мотивована тим, що метою укладення договору дарування було приховування майна від кредиторів. Перебіг строку давності починається з моменту, коли особа довідалась про порушення свого права. Позивач дізнався про порушення свого права після завершення процедури банкрутства. До 2023 року ОСОБА_3 обіцяла, що квартира буде повернена у спільну сумісну власність подружжя, оскільки договір дарування укладений фіктивно. Позивач надав згоду на укладення договору дарування з метою приховування спірного майна. Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що перебіг строку давності починається після набрання законної сили судовим рішення про визнання ФОП ОСОБА_1 банкрутом.

У травні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Радецької Т. П. як представника ОСОБА_2 , мотивований законністю й обґрунтованістю постанови апеляційного суду.

Договір дарування вчинено за згодою ОСОБА_1 . Протягом семи років ОСОБА_2 користувалась належним їй майном і в лютому 2024 року відчужила квартиру за договором купівлі-продажу іншій особі.

Норма статті 261 ЦК України виключає її застосування для досягнення неправомірної мети скаржника, який не є кредитором за фраудаторним правочином. Наведені в касаційній скарзі висновки Верховного Суду є відмінними за обставин цієї справи.

У травні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 , мотивований законністю й обґрунтованістю постанови апеляційного суду.

Позивач пропустив позовну давність, адже оспорюваний договір укладено у 2016 році, а з позовом ОСОБА_1 звернувся у 2024 році. Скаржник був обізнаний про укладений договір дарування.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

16 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 20 жовтня 2009 року.

11 грудня 2015 року ОСОБА_3 придбала за догвором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 .

04 лютого 2016 року ОСОБА_3 подарувала спірну квартиру ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 надав дружині - ОСОБА_3 згоду подарувати (укласти та підписати договір дарування) на користь ОСОБА_2 , під час перебування у зареєстрованому шлюбі квартиру.

23 лютого 2024 року ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_4 .

Постановою Господарського суду Київської області від 23 лютого 2016 року (справа № 911/208/16) ФОП ОСОБА_1 визнано банкрутом та встановлено, що продажу підлягає все майно ФОП, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси, якщо інше не передбачено цим Законом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04 серпня 2020 року (справа № 911/208/16) ліквідовано банкрута - ФОП ОСОБА_1 і провадження у справі закрито.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір має ознаки фраудаторності, оскільки вчинений з метою приховування майна, за рахунок якого можливе стягнення боргу.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

При цьому оспорити фраудаторний правочин в судовому порядку може лише кредитор, якщо такий правочин призвів до неможливості задовольнити його вимоги за рахунок такого майна.

Зазначене у повній мірі відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21).

У справі, що переглядається, з позовом про визнання договору недійсним з підстав його фраудаторності звернувся боржник ОСОБА_1 , який є чоловіком дарувальника в оспорюваному договорі та який надав свою нотаріально засвідчену згоду на його укладення.

Оскільки з позовом про визнання правочину недійсним відповідно до статті 234 ЦК України з підстав його фраудаторності звернувся боржник, а не кредитор, який позбавлений можливості задовольнити вимоги за рахунок відчуженого майна,немає правових підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним договору дарування, адже фраудаторність правочину передбачає порушення прав саме кредитора, а не боржника, тому звернення з відповідним позовом самим боржником суперечить правовій природі такого правочину та усталеній практиці Верховного Суду.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання недійсним договору дарування. При цьому апеляційний суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності.

Однак сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, проте помилився щодо мотивів такого рішення. Тому постанову апеляційного суду необхідно змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Доводи касаційної скарги про те, що договір дарування спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від майбутнього стягнення за його рахунок коштів, суд до уваги не бере, оскільки оспорювати правочин з підстав його фіктивності може кредитор, який позбавлений можливості задовольнити свої вимоги за рахунок відчуженого майна.

Аргументи касаційної скарги щодо звернення з позовом у межах позовної давності на увагу не заслуговують, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково й ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, зміну постанови апеляційного суду шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов