Справа № 182/7494/24
Провадження № 2/0182/2708/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10.10.2025 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що 18.09.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 475586-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «БІЗПОЗИКА» 18.09.2023 року направило ОСОБА_1 , пропозицію (оферту) укласти Договір № 475586-КС-001 про надання кредиту. 18.09.2023 року ОСОБА_1 прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 475586-КС-001 про надання кредиту на умовах, визначених офертою. Зі своєї сторони «БІЗНЕС ПОЗИКА» направило ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор на номер телефону НОМЕР_1 (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), який Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 18.09.2023 року між ТОВ «БІЗПОЗИКА та ОСОБА_1 було укладено Договір № 475586-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.1 Договору кредиту, ТОВ «БІЗПОЗИКА» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 21 000 грн. 00 коп. на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами Договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою. Пунктом 2 Кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом нараховується на залишок заборгованості по Кредиту, наявний на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом і з урахуванням дня видачі Кредиту та дня повернення Кредиту, згідно Графіку платежів. Пунктом 3 Кредитного договору встановлений графік платежів, який має здійснювати Позичальник для належного виконання умов Кредитного договору. ТОВ «БІЗПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 21 000 грн. 00 коп., шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № НОМЕР_2 (яка Позичальником вказана при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів (або платіжним дорученням). Також, 23.10.2023 року між ТОВ «БІЗПОЗИКА та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 475586-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов Додаткової угоди, сторони домовились внести зміни в п.1 Договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме: «Термін дії Договору: до 12.08.2024 року» До теперішнього часу Боржник свої зобов`язання за Кредитним договором № 475586- КС-001 про надання кредиту належним чином не виконав, а лише часткового сплатив кошти, розрахунок та розмір яких зазначені у Розрахунку заборгованості за Договором № 475586-КС-001 Позичальника ОСОБА_1 , чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором. Відповідно до Розрахунку заборгованості за Договором № 475586-КС-001 Позичальника ОСОБА_1 , Відповідач на виконання умов договору здійснив часткову оплату за Договором № 475586-КС-001 на загальну суму 9 100 грн. 00 коп. Таким чином, зробивши часткову оплату, з метою виконання умов договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, у Боржника, станом на 26.11.2024 року, утворилась заборгованість за Договором № 475586-КС-001 про надання кредиту, в розмірі 93 667 грн. 88 коп., що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 21 000 грн. 00 коп.; суми прострочених платежів по процентах 71 613 грн. 51 коп.; суми прострочених платежів за комісією 1 054 грн. 37 коп., яку представник позивача й просить стягнути з відповідача, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2025 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачці було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.107-108).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка про розгляд справи була повідомлена належним чином та своїм правмо, визначеним ст.178 ЦПК України, скористалась, надавши на адресу суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги визнала частково, з посиланням на наступні обставини.

Так, розуміючи наслідки фінансово кредитного зобов`язання, вона була вимушена звернутись до мікрофінансової організації задля отримання грошових коштів у борг. З недавнього часу вона має явно виражені нервові розлади здоров`я, що безпосередньо пов`язано з її попереднім фактичним знаходженням в м.Бердянську Запорізької області у час вчинення російською федерацією окупаційних дій, події які мали місце наприкінці лютого 2022 року. На цій підставі, з того часу, вона страждає посттравматичними стресовими розладами, через що неодноразово проходила курс психологічного лікування у відповідних медичних закладах. У підтвердження зазначеного, до відзиву додано оригінал відповіді від клініки «ЦСМ» від 24.01.2025 року за вих.№250124/1, змістом якої повідомляється наступне: «Клініка ЦСМ має висококваліфікованих спеціалістів із глибокими знаннями в галузі психіатрії, яка в лікувальному процесі керується персоніфікованим підходом до кожного пацієнта та застосовують новітні підходи до лікування. Поруч із цим, на Ваш запит інформуємо про те, що ОСОБА_1 в період часу із 19.09.2023 року по 27.09.2023 року (включно), дійсно, у медичному центрі клініки ЦСМ у Білій Церкві попередньо мала статус «пацієнта». Підставою надання останній комплексу заходів реабілітаційної (відновлювальної) медицини є самостійне (добровільне) звернення пацієнта зі скаргами на посттравматичний стресовий розлад свого здоров`я, що супроводжувалось нав`язливими тривожними симптомами (повторювальні спогади про травматичні події, панічні атаки, проблеми зі сном, проблеми з емоційною сферою, емоційною напругою, тривогою, самоневдоволенням, нав`язливими думками в стресових ситуаціях). Тактику лікування ПТСР, в даному випадку, визначено індивідуально, з урахуванням особливостей хворого, типу патології, а також наявних супутніх розладів в останньої. Вартість наданих послуг склала 25 000,00 грн., які 19.09.2023 року пацієнтом були сплачені у повному обсязі». Разом із цим, відповідачка просить суд врахувати ту обставину, що календарна дата отримання нею у позику грошових коштів у розмірі 21 000,00 грн. відповідає 18.09.2023 року, хоча, долученою до відзиву відповіддю лікувальної установи доводиться обставина того, що вже на наступний календарний день, що відповідає 19.09.2023 року, нею сплачено 25 000,00 грн. за проходження необхідного курсу лікування. Більш того, з метою доведення того факту, що зазначені обставини не є надуманими, вона до відзиву додає медичні документи, що констатують наявність в неї посттравматичного стресового розладу, з яким вона, нажаль, вже доволі довгий час не має змоги впоратись самостійно. Також, просить суд врахувати те, що під час укладання договору з мікрофінансовою установою, вона, дійсно, мала намір повернути отримані грошові кошти. З цією метою, наступного місяця нею здійснено на користь «БІЗНЕС ПОЗИКА» два грошові перекази, загальною сумою у 9 000,00 грн., а саме: 08.10.2023 року у сумі 4 500,00 грн., а також 23.10.2023 року у сумі 4 500,00 грн. Вказані обставини наразі не доводяться тому, що сам позивач цього не заперечує на підставі того, що доданий до позову документ за назвою: «розрахунок заборгованості за кредитом у гривні» передбачає відомості щодо надходження від неї грошових коштів у відображеній нею вище сумі та у визначені нею вище календарні дати. Однак, в подальшому коли їй вже почали поступати телефонні дзвінки з погрозами, вона одразу отримала консультацію у напрямі того, що усе, що вона перерахувала та буде у подальшому перераховувати на користь мікрофінансової організації, йтиме, виключно, на погашення процентів, пені, штрафів, а також інших за договором додаткових нарахувань. Лише тоді вона зрозуміла, що не матиме змоги виконати фінансові за договором зобов`язання, бо це мало вигляд нескінченної фінансової вирви. На цій підставі, вважає умови договору, у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими, оскільки вони суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. На цій підставі, підводячи підсумок наведеному вище, позовні вимоги відповідачка визнала частково та не заперечує щодо стягнення з неї на користь позивача суми заборгованості в розмірі 34 054 грн. 37 коп., що складається з наступного: суму прострочених платежів по тілу кредиту - 12 000 грн. 00 коп.; суму прострочених платежів по процентах - 21 000 грн. 00 коп.; суму прострочених платежів за комісією 1 054 грн. 37 коп. (а.с.111-115).

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Частиною 2 статті 639 ЦК України також визначено, якщо сторони домовились укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у Постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму.

Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно із п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4, 5 ст. 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом пере направлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст.12 ЗаконуУкраїни «Про електронну комерцію» визначено, якщо, відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін, електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису, відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як встановлено судом, 18.09.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 475586-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» 18.09.2023 року направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти Договір № 475586-КС-001 про надання кредиту. 18.09.2023 року ОСОБА_1 прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 475586-КС-001 про надання кредиту на умовах, визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направило ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор на номер телефону НОМЕР_1 (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), який Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 18.09.2023 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 475586-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.1 Договору кредиту, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 21 000 грн. 00 коп. на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит (а.с.30-58).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 21 000 грн. 00 коп., шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № НОМЕР_2 (яка Позичальником вказана при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів (або платіжним дорученням) (а.с.72).

Підставою для звернення позивача до суду з даним позовом стали обставини, які полягають в невиконанні відповідачкою покладеного на неї обов`язку щодо виконання умов договору та, згідно зі складеним розрахунком, відповідачка, станом на 26.11.2024 року, має заборгованість за Договором № 475586-КС-001 про надання кредиту в розмірі 93 667 грн. 88 коп., що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 21 000 грн. 00 коп.; суми прострочених платежів по процентах 71 613 грн. 51 коп.; суми прострочених платежів за комісією 1 054 грн. 37 коп. (а.с.19-25).

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частиною першою ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною першою ст.554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачка факт укладання договору не заперечує, отримані кошти в добровільному порядку не повертає, при цьому, частково визнала позовні вимоги, суд приходить до висновку, що сума боргу в розмірі 21 000 грн. 00 коп. (тіло кредиту) підлягає примусовому стягненню.

При цьому, судом не приймається до уваги посилання сторони відповідача на ту обставину, що вона частково суму боргу сплачувала, оскільки, в розумінні вимог чинного законодавства, на підтвердження даних обставин, належні та допустимі докази надані не були, будь-які чеки, квитанції в матеріалах справи відсутні.

Що стосується заявлених позивачем вимог про стягнення суми прострочених платежів за процентами 71 613 грн. 51 коп., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що відповідачка користувалась кредитними коштами та як вказує у відзиві на позовну заяві, що вона частково сплачувала заборгованість за договором, що дає підстави вважати та підтверджує факт визнання та укладення кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При цьому, суд вважає, що сума заявлених відсотків в розмірі 71 613 грн. 51 коп., яку просить стягнути позивач з відповідача, не є співмірною тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності і фактично є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації за користування коштами.

У Постанові Верховного Суду від 12.02.2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20).

Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати, з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи, при цьому, норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9.04.1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману, на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством, з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому, держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 132/1006/19.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року, у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також, у цій Постанові зазначено, що, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

У Постанові ВС від 12.02.2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів ОСОБА_1 щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому, відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі, з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

З огляду на зазначене та те, що заявлена позивачем сума відсотків до стягнення в розмірі 71 613 грн. 51 коп. не є співрозмірною сумі кредиту за договором в розмірі 21 000 грн. 00 коп., є непропорційно великою сумою відсотків, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, а тому, враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру процентів за вказаним договором до розміру заборгованості по тілу кредиту, тобто, до 21 000 грн. 00 коп.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При цьому, як на підставу зменшення розміру відсотків, суд враховує також подані відповідачем у відзиві на позовну заяву пояснення, а також враховує зміст частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд, вважаючи, що з відповідачки слід стягнути на користь позивача відсотки в розмірі 21 000 грн. 00 коп., який є пропорційною сумою до суми боргу за тілом кредиту.

Що стосується заявленої стороною позивача вимоги про стягнення з відповідачки 1 054 грн. 37 коп. як суми прострочених платежів за комісією, дана вимога судом задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту договору від 18 вересня 2023 року, він передбачає комісію, яка фактично, у відповідності до договору, є сумою та платежем за супровідні послуги Кредитодавця, обов`язкові для укладання договору.

Законом України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у Постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16.

У Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у Постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватись будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Аналогічний висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 16.09.2024 року у справі № 479/191/17.

Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що положення кредитного договору про сплату позичальником комісії, пов`язану з наданням Кредиту у розмірі в сумі 1 054 грн. 37 коп. є нікчемними, суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а тому, позовні вимоги про стягнення з відповідача на підставі цих положень договору комісії у розмірі 1 054 грн. 00 коп. задоволенню не підлягають.

Окрім цього, суду не зрозуміло, з чого виходив позивач при визначенні вищевказаної суми до стягнення в розмірі 1 054 грн. 37 коп. (суми прострочених платежів за комісією), оскільки в укладеному договорі сума щодо комісії за надання кредиту становить 3 150 грн. 00 коп., що також є підставою для прийняття рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову (а.с.26).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що суддя визначилась з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідила наявні у справі докази і дала їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи, ухвалює законне й обґрунтоване судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, у сумі 51 667 грн. 88 коп. (42 000 грн. 00 коп. х 100 % : 93 667 грн. 88 коп. = 45 % - задоволено позов). Позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 422 грн. 40 коп. (2 422 грн. 40 коп. х 45 % : 100 = 1 090 грн. 08 коп.).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.6, 10, 11, 19, 81, 263, 264, 280-285 ЦПК України, ст.ст.526, 530, 553, 554, 1054 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН - НОМЕР_3 ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» () заборгованість за тілом кредиту в розмірі 21 000 грн. 00 коп., заборгованість за сумою прострочених платежів про процентам в розмірі 21 000 грн. 00 коп., а також судовий збір в розмірі 1 090 грн. 08 коп., а всього - 43 090 грн. (сорок три тисячі дев`яносто грн.) 05 коп.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал