Провадження № 2-з/752/216/25
У Х В А Л А

15 жовтня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді Плахотнюк К.Г., за участі секретаря судового засідання Солодовник Я.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійним ,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійним .

Одночасно з пред`явленням позову ОСОБА_1 подав заяву про його забезпечення.

В обгрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначає, що ним пред`явлена позовна заява до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійним.

В обгрунтування заяви про забезпечення позову позивачка зазначає, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02.07.2025 року у справі № 752/6008/22 було визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), РНОКПП НОМЕР_1 ), від 22.02.2020 року, посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Шершун Оленою Вікторівною, зареєстрований в реєстрі за №10-265. В той же час відповідно до Витягу із спадкового реєстру №82475019 від 09.09.2025 року ОСОБА_4 було складено Заповіт від 16.07.2019 року, номер у спадковому реєстрі №64464431, номер в реєстрі нотаріальних дій №10-933, посвідчений нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори. Зазначав, що за наявною інформацією єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 , відповідно до заповіту від 16.07.2019 року, являється Відповідач ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ). Вказаний заповіт від 16.07.2019 року вважає недійсним, так як у момент його складання (16.07.2019 року) ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, більше того його волевиявлення не було вільним та суперечило його внутрішній волі.

Звертав увагу суду на те, що нотаріус може у будь який момент видати свідоцтво про право на спадщину відповідачу спадкоємцю за заповітом, правомірність якого є предметом судового розгляду у даній справі. А тому, з метою збереження спадкового майна, є необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом:

накладення арешту на квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 70,20 кв.м. житловою площею 50,20 кв.м., яка на 1/3 належить на праві власності ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2006 року) зареєстровано 21.09.2007 року за реєстровим номером 4939), а на 2/3 померлому ОСОБА_4 ;

заборонити приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Горбенко Юлії Едуардівні вчиняти будь-які дії направлені на оформлення, складання, видачу на ім`я ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на підставі заповітк ОСОБА_4 від 16.07.2019 року, номер у спадковому реєстрі № 64464431, номер в реєстрі нотаріальних дій № 10-933, посвідчений нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори.

Суд, вивчивши доводи поданої заяви та матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до норм частини 1 статті 153 ЦПК України суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього ж Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується шляхом, зокрема, накладення заборони іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Одним з критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

У пунктах 4-6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має право брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Запорукою належної реалізації завдань цивільного судочинства є, зокрема те, що відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може бути захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує також пункт 43 рішення від 20.07.2004 року в справі «Шмалько проти України», де констатовано, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Таким чином невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 року у справі № 640/13156/18 зробив правовий висновок про те, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів, при цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року в справі № 381/4019/18 викладено висновок, за яким співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати через невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому, на думку суду, не можна забороняти нотаріусу вчиняти будь-які дії та видавати свідоцтво щодо права права на спадщину у цілому, тобто зупинення сукупності усіх дій, які прямо дозволені законом.

Відповідно до ч.2 ст.8-1 Закону України «Про нотаріат» встановлена заборона будь-якого втручання в діяльність нотаріуса, зокрема з метою перешкоджання виконанню ним своїх обов`язків, а за правилами ст. 42 цього ж Закону встановлено, що за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Крім того, відповідно до підпункту 4.13 пункту 4 Глави 10 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Отже, чинним законодавством України прямо передбачений обов`язок нотаріуса зупинити нотаріальне провадження, тобто тимчасово припинити вчинення нотаріальних дій на невизначений строк, за умови надходження від заінтересованої особи відповідної заяви та надання доказів звернення до суду з позовною заявою.

Що ж стосується вимог про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 70,20 кв.м. житловою площею 50,20 кв.м., яка на 1/3 належить на праві власності ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2006 року) зареєстровано 21.09.2007 року за реєстровим номером 4939), а на 2/3 померлому ОСОБА_4 , то вони також не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, за даними змісту позовної заяви ОСОБА_1 , предметом позову є визнання заповіту ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.07.2019 року недійсним.

Суд зазначає, що 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2006 року) зареєстрованого 21.09.2007 року, тобто підстава набуття права власності на квартиру не є предметом спору у даній справі.

Крім того, матеріали справи №752/23547/25 не містять доказів на підтвердження права власності ОСОБА_2 або ж отримання останньою свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову є такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 149, 150, 260 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Друга Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійним, залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя К.Г.Плахотнюк