ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 707/2874/20

провадження № 61-15495св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - виконувач обов`язків керівника Черкаської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Будищенської територіальної громади, Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ;

відповідачі: Черкаська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів - Державна екологічна інспекція Центрального округу;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Велікова Наталія Анатоліївна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Плакущого Сергія Володимировича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 липня 2024 року у складі судді Смоляра О. А. та постанову Черкаського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Фетісова Т. Л., Гончар Н. І., Сіренко Ю. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року виконувач обов`язків керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ звернувся до суду з позовом до Черкаської районної державної адміністрації (далі - Черкаська РДА), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Черкаській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів, - Державна екологічна інспекція Центрального округу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Велікова Н. А. (далі - приватний нотаріус Велікова Н. А.), про визнання незаконним та скасування розпорядження, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права приватної власності, усунення перешкод шляхом зобов`язання повернення державі земельної ділянки водного фонду та скасування її державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням Черкаської РДА від 11 лютого 2015 року № 30 надано дозвіл 10 громадянам, у тому числі ОСОБА_1 на розробку проектів землеустрою щодо оформлення права власності на земельні ділянки для ведення індивідуального дачного будівництва, що розташовані в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради, за межами населеного пункту, за рахунок масиву загальною площею 0,8000 га.

Розпорядженням Черкаської РДА від 27 квітня 2015 року № 109 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проекти землеустрою та передано у приватну власність 10 громадян, у тому числі ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:001:0025, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва, а пунктом 3 цього розпорядження земельну ділянку віднесено до категорії земель рекреаційного призначення.

На підставі рішення державного реєстратора реєстру речових прав на нерухоме майно Черкаського районного управління юстиції Танцюри В. П. від 10 липня 2015 року № 22752061 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку та видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 10 липня 2015 року.

19 листопада 2015 року на спірну земельну ділянку сформовано кадастровий номер :01:001:0025 та відкрито Поземельну книгу, що свідчить про її державну реєстрацію як земельної ділянки рекреаційного призначення.

Відповідно до технічної документації із землеустрою, затвердженої розпорядженням Черкаської РДА від 12 грудня 2014 року № 362, земельна ділянка загальною площею 0,8000 га, за рахунок якої у подальшому сформовано спірну земельну ділянку, відведену у приватну власність ОСОБА_1 , належить до виду угідь -піски.

Згідно з листом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 23 червня 2020 року № 10-23-0.4-4752/2-20 спірна земельна ділянка, яка сформована за рахунок загального масиву площею 0,8000 га, обліковувалась як землі загального користування, в розрізі угідь - штучні водосховища.

Виділення спірної земельної ділянки відбулося із порушенням процедури, встановленої Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Законом України «Про державний земельний кадастр», Законом України «Про землеустрій», а, відтак, цільове призначення спірної земельної ділянки залишилось як землі водного фонду, зайняті штучними водосховищами. Чинним законодавством України установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Таким чином, розпорядження Черкаської РДА від 27 квітня 2015 року № 109 в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки прийняте всупереч статтям 20, 58, 59, 84, частини дев`ятої статті 118, 186-1 ЗК України, статті 4 Водного кодексу України (далі - ВК України), у зв`язку з чим є незаконним та підлягає скасуванню разом зі свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 10 липня 2015 року, виданим ОСОБА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2015 року № 2661, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Веліковою Н. А., до ОСОБА_2 перейшло речове право на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0025, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради за межами населеного пункту.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з власності держави в особі уповноваженого органу Черкаської обласної державної адміністрації не з її волі, то вона має бути повернута незаконним володільцем ОСОБА_2 на користь держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ.

Враховуючи викладене, виконувач обов`язків керівника Черкаської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ просив:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Черкаської РДА від 27 квітня 2015 року № 109 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність», в частині затвердження проекту землеустрою, надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:001:0025, розташованої в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва та віднесення її до категорії земель рекреаційного призначення;

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 10 липня 2015 року, видане ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку;

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, з одночасним припиненням речового права на неї;

- усунути перешкоди держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ в користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом її повернення ОСОБА_2 ;

- визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію спірної земельної ділянки від 19 листопада 2015 року.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 08 липня 2021 року задоволено клопотання представника Черкаської обласної державної адміністрації про заміну позивача правонаступником. Замінено позивача по справі Черкаську обласну державну адміністрацію, залучивши її правонаступника Будищенську територіальну громаду.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23 липня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Черкаської РДА від 27 квітня 2015 року № 109 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність», в частині затвердження проекту землеустрою, надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0800га, кадастровий номер :01:001:0025, розташованої в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва та віднесення її до категорії земель рекреаційного призначення.

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:001:0025, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва з одночасним припиненням речового права на неї.

Усунуто перешкоди держави в особі Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області та Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ в користуванні та розпоряджанні земельною ділянкою площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:001:0025, розташованою в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва шляхом її повернення ОСОБА_2 .

Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки від 19 листопада 2015 року за кадастровим номером :01:001:0025, площею 0,0800 га, розташованої в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва.

Стягнуто з Черкаської РДА, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ГУ Держгеокадастру у Черкаській області на користь Черкаської окружної прокуратури судовий збір у розмірі 8 408 грн, по 2 102 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна земельна ділянка, яка передана ОСОБА_1 за оскаржуваним розпорядженням Черкаської РДА, належить до земель водного фонду, щодо яких установлено спеціальний правовий режим (статті 20, 21, 60, 61 ЗК України та статті 88, 89 ВК України).

Також листом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 23 червня 2020 року № 10-23-0.4-4752/2-20 підтверджується, що спірна земельна ділянка згідно з формою 6-зем станом на 01 січня 2015 року обліковувалася як землі загального користування (в розрізі угідь штучні водосховища).

Форма 6-зем є формою державної статистичної звітності, яка формується щорічно станом на 1 січня муніципальними та державними органами, які також надають її органам Держгеокадастру відповідного рівня. Предметом цієї форми звітності є надання статистичної інформації про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності. В основу інформації форми 6-зем покладено класифікацію земель за видами земельних угідь та видами економічної діяльності, які здійснюються на цих землях.

У постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 707/1924/20 у подібних правовідносинах Верховний Суд погодився з доводами прокурора, що дані форми 6-зем ГУ Держгеокадастру у Черкаській області є належним доказом у справі про віднесення земельної ділянки до земель водного фонду.

Вище встановлені обставини справи свідчать про те, що оскаржуваним розпорядженням Черкаської РДА змінено категорію земель та їх цільове призначення із земель водного фонду на землі рекреаційного призначення без передбаченої законом процедури, оскільки не була проведена обов`язкова державна експертиза землевпорядної документації.

Тобто розпорядження Черкаської РДА від 27 квітня 2015 року № 109«Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» в частині передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва є таким, що прийнято з порушенням діючого законодавства, порушує інтереси держави, а тому є неправомірним та підлягає скасуванню.

Посилаючись на правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, суд вважав, що вимога усунути перешкоди держави в користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом її повернення є законною, підлягає задоволенню та не потребує окремого скасування правочину, за яким відповідач набув права власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, суд вважав, що вимоги щодо скасування державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, визнання незаконним та скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки, також підлягають задоволенню, оскільки вказані рішення прийняті на підставі оспорюваного розпорядження Черкаської РДА, яке в судовому порядку визнається незаконним та скасовується.

В даному випадку позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку відповідає інтересам суспільства. Вжиття заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод відповідачів, крім як скасування незаконного рішення органу державної влади, не передбачено законом. Втручання держави в особі органів прокуратури направлене на скасування неправомірного розпорядження щодо передачі земельних ділянок, які відносяться до земель водного фонду у приватну власність громадянам та державної реєстрації права власності є законним, оскільки переслідує «суспільний інтерес».

Підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не свідоцтва про право власності на земельну ділянку. Таке свідоцтво лише посвідчувало відповідне право та не мало самостійного юридичного значення.

Враховуючи вказане, а також те, що зміна власника земельної ділянки, яка відноситься до земель водного фонду, можлива лише у випадку, визначеному статтею 59 ЗК України, яку не застосовано у цій справі, суд вважав, що для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику, визнання недійсним свідоцтва про право власності не є необхідним.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Плакущого С. В. відхилено, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 липня 2024 року - залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 листопада 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Плакущий С. В. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний Суд дві однакового змісту касаційні скарги на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15 жовтня 2019 рокуу справі № 911/3749/17, від 13 листопада 2019 рокуу справі № 826/3115/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19, у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 27 грудня 2018 року у справі № 589/3937/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 24 лютого 2021 року у справі № 758/15886/17, від 17 березня 2021 року у справі № 910/15963/19, від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 30 вересня 2021 року у справі № 927/741/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 210/10222/19, від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/5684/18-ц, від 21 грудня 2021 року у справі № 359/2087/19, від 31 травня 2022 року у справі № 904/3242/18, від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19, від 07 червня 2022 року у справі № 922/605/15, від 29 червня 2022 року у справі № 571/1607/20, від 05 липня 2022 року у справі № 904/3866/21, від 14 грудня 2022 року у справі № 707/251/22.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2024 рокувідкрито касаційне провадження в ційсправі та витребувано її матеріали з Черкаського районного суду Черкаської області.

09 січня 2025 року справа № 707/2874/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Плакущого С. В. мотивована тим, що в позовній заяві позивач послався на те, що вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, однак у прохальній частині позовної заяви прокурор заявив зовсім іншу вимогу - усунути перешкоди держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ в користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом її повернення ОСОБА_2 . Тобто в цій справі лише одну вимогуслід було розглядати як негаторний позов, а решта позовних вимог за своєю суттю є вимогами віндикаційного позову. Однак віндикаційний та негаторний позови є взаємовиключними.

Матеріали справи не містять довідки форми 6-зем (її копії, витягу), яка на час виділення спірної земельної ділянки була формою державної статистичної звітності, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0025, яка б підтверджувала, що вказана земельна ділянка відноситься (відносилась) до категорії земель водного фонду, натомість суди попередніх інстанцій помилково вважали встановленими ці обставини з листа ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 23 червня 2020 року №10-23-0.4-4752/2-20, у якому міститься лише посилання на довідку форму 6-зем.

При цьому суди не дали належної оцінки довідці форми 6-зем з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, яку було надано Управлінням Держземагенства у Черкаському районі Черкаської області та згідно з якою спірна земельна ділянка віднесена до земель загального користування.

Матеріалами справи доведено, однак суди попередніх інстанцій не врахували, що проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на річці Дніпро в межах міста Черкаси та Черкаського району відсутній, а за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м. Однак земельна ділянка площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:001:0025, розташована в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту, знаходиться на відстані від урізу води Кременчуцького водосховища на річці Дніпро в межах 122,8-125,9 м. Тобто вказана земельна ділянка не знаходиться в нормативних розмірах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на річці Дніпро та не знаходиться в межах Будище-Свидівоцької захисної дамби.

Посилаючись на лист ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 19 червня 2020 року № 10-23-0.9-4671/2-20 та лист Державного агентства водних ресурсів України від 16 червня 2020 року № 3379/3/4/11-20, якими визначено, що документація із землеустрою, щодо спірної ділянки, на проведення експертизи не надходила, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що проведення вказаної експертизи не передбачено, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0025 була сформована вперше та відносилась до земель загального користування, виду угідь - піски, без віднесення її до певної категорії земель.

Перебіг позовної давності у спірних правовідносинах розпочався з наступного дня, після прийняття розпорядження Черкаської РДА від 27 квітня 2015 року № 109, тобто з 28 квітня 2015 року, та сплив 27 квітня 2018 року. Таким чином, звернувшись до суду з позовом 30 грудня 2020 року, прокурор пропустив позовну давність, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, а також не врахував, що заявлена прокурором позовна вимога про визнання незаконним та скасування розпорядження Черкаської РДА від 27 квітня 2015 року № 109 є земельним спором між державою та іншим органом виконавчої влади (юридичною особою публічного права), який виходячи із суб`єктного складу сторін належить до господарської юрисдикції, що виключає її розгляд в порядку цивільного судочинства.

У частині позовної вимоги про скасування державної реєстрації прав щодо спірної земельної ділянки позов пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області), що є протиправним.

Оскільки матеріали справи не містять письмової згоди Будищенської територіальної громади стати процесуальним правонаступником Черкаської обласної державної адміністрації та бути позивачем у вказаній справі, а також відсутня письмова позиція прокурора з цього приводу, то Будищенська територіальна громада була залучена судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

Фактичні обставини справи.

Розпорядженням Черкаської РДА від 27 квітня 2015 року № 109 «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проекти землеустрою та передано у приватну власність 10 громадян, у тому числі ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:001:0025, розташовану в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, за межами населеного пункту для індивідуального дачного будівництва, а пунктом 3 цього розпорядження земельну ділянку віднесено до категорії земель рекреаційного призначення.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 грудня 2020 року земельна ділянка площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:001:0025, розташована в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району, належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 2661 від 11 грудня 2015 року.

У пояснювальній записці до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 зазначено, що проект землеустрою земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району за межами населеного пункту, розроблений ТОВ «Геоземпроект» згідно із ЗК України, Законом України «Про землеустрій», Законом України «Про державний земельний кадастр». Відповідно до класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення (для індивідуального дачного будівництва).

Згідно з висновком по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0800 га у власність ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва від 03 вересня 2015 року № 47, розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розроблений ТОВ «Геоземпроект», відділ регіонального розвитку, містобудування та архітектури районної державної адміністрації погодив відведення земельної ділянки у власність площею 0,08 га ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва в адміністративних межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району за межами населеного пункту з накладанням відповідних обмежень.

На підставі розпорядження Черкаської РДА від 12 грудня 2014 року № 362 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки, затверджено технічну документацію щодо земельної ділянки площею 0,8000 га, віднесено її до виду угідь піски

Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 23 червня 2020 року № 10-23-0.4-4752/2-20 спірна земельна ділянка за кадастровим номером :01:001:0025, згідно форми 6-зем, станом на 01 січня 2015 року обліковувалася як землі загального користування (в розрізі угідь - штучні водосховища), а станом на 31 грудня 2015 року - землі запасу (в розрізі угідь - піски).

В листі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 19 червня 2020 року № 10-23-0.9-4671/2-20 вказано, що документація із землеустрою щодо спірної ділянки на проведення експертизи не надходила.

Лисом Державного агентство водних ресурсів України від 16 червня 2020 року № 3379/3/4/11-20 Черкаську місцеву прокуратуру було повідомлено про те, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у приватну власність не погоджувався.

21 липня 2020 року Черкаська місцева прокуратура зверталася з листом до Держводагенства України, в якому просила повідомити, чи входить спірна земельна ділянка до земель відведених у користування Черкаському регіональному управлінню водних ресурсів для утримання і обслуговування гідротехнічної споруди Будище-Свидівоцької захисної дамби.

Згідно відповідей Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ від 21 липня 2020 року № 12867-20 та від 13 липня 2020 року № 405/13, інформація щодо спірної земельної ділянки не надана.

Відповідно до план-схеми розміщення земельних ділянок наданої ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», зафіксовано розміщення спірної земельної ділянки.

06 липня 2020 року Черкаська місцева прокурату зверталася до Черкаської обласної державної адміністрації з листом, в якому просила повідомити чи вживалися Черкаською ОДА заходи реагування, в зв`язку з відведенням, в тому числі, спірної земельної ділянки у власність громадянам з порушенням вимог чинного законодавства та чи плануються вживатися такі заходи в майбутньому.

Листом від 16 липня 2020 року Черкаську місцеву прокурату повідомлено, що Черкаською обласною державною адміністрацією заходи відповідного реагування, в тому числі представницького, не вживалися і не планувалися.

Згідно відповіді Державної екологічної інспекції центрального округу від 21 липня 2020 року № 03-1-19271 спірним розпорядженням земельна ділянка за кадастровим номером :01:001:0025 передана у приватну власність для індивідуального дачного будівництва та віднесена до земель рекреаційного призначення, вид угіддя - піски, до проведення інвентаризації обліковувалися як штучні водосховища. Зазначено, що спірне рішення було винесено без урахування вимог земельного законодавства.

Листом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 27 липня 2020 року Черкаську місцеву прокуратуру було повідомлено про те, що за результатами перевірки виділення земельних ділянок громадянам, в тому числі і спірної, були допущені порушення чинного земельного законодавства.

Листами Черкаської місцевої прокуратури від 29 грудня 2020 року повідомлено ГУ Держеокадастру у Черкаській області, Державну екологічну інспекцію Центрального округу, Черкаську обласну державну адміністрацію, Черкаське управління захисних масивів дніпровських водосховищ про звернення до суду із позовом.

28 липня 2020 року ГУ Держгеокадастру в Черкаській області до Черкаської обласної державної адміністрації направлено клопотання про приведення у відповідність до законодавства спірного розпорядження.

Відповідно до висновку експерта від 20 грудня 2021 року № 1072/1781-1782/21-23 відстань від урізу води Кременчуцького водосховища на річці Дніпро станом на 01 квітня 2017 року до спірної земельної ділянки знаходиться в межах 122,8 - 125,9 м, не знаходиться в нормативних розмірах передбачених для прибережної захисної смуги та не знаходиться в межах Будище-Сидівоцької захисної дамби.

Листом Кіровоградського обласного центру з гідрометеорології від 01 жовтня 2021 року № 9910-04/238 надано відповідь щодо даних позначок рівнів води в Кременчуцькому водосховищі на річці Дніпро в межах міста Черкаси та Черкаського району за даними постів: ОГП-І Сокирне, ОГП-ІІ Черкаси, ОГП - ІІІ Топилівка.

Згідно відповіді Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області від 17 вересня 2021 року № 1658/03/10-23-21 документація щодо встановлення прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на річці Дніпро в межах міста Черкаси та Черкаського району на розгляд не надходила.

В листі Державного агентства водних ресурсів України від 22 вересня 2021 року № 5813/3/6/11-21 вказано, що Держводагенство та сектор у Черкаській області не погоджували проект землеустрою щодо організації та встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон Кременчуцького водосховища на території Черкаської області.

З відповіді Черкаського управління захисних масивів дніпровських водосховищ від 17 вересня 2021 року № 664/13 вбачається, що спірна земельна ділянка розташована на верхньому укосі Будище-Свидівоцької захисної дамби, яка є об`єктом державної власності. Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Плакущого С. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі водного фонду.

Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

За змістом статті 1 ВК України дамби є гідротехнічними спорудами.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до пункт «ґ» частини третьої статті 83 землі водного фонду, що належать до земель комунальної власності, взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статі 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом (частина четверта статті 59 ЗК України).

За змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що земельна ділянка площею 0,0800 га, кадастровий номер :01:001:0025, належить до земель водного фонду, оскільки знаходиться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди - Будище-Свидівоцької захисної дамби, а тому не могла бути передана у приватну власність ОСОБА_1 .

До таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі листів Управління державного агентства водних ресурсів України, а також плану-схеми розміщення спірної земельної ділянки, наданого ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», даних ГУ Держгеокадастру у Черкаській області про те, що спірна земельна ділянка згідно форми 6-земстаном на 01 січня 2015 року обліковувалася як землі загального користування (в розрізі угідь - штучні водосховища), а станом на 31 грудня 2015 року - землі запасу (в розрізі угідь - піски).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що форма 6-зем є доказом, який підтверджує цільове призначення земельної ділянки.

У постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 707/1924/20 у подібних правовідносинах Верховний Суд погодився з доводами прокурора, що дані форми 6-зем ГУ Держгеокадастру у Черкаській області є належним доказом у справі про віднесення земельної ділянки до земель водного фонду.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій врахували, що форма 6-зем є формою державної статистичної звітності, яка формується щорічно станом на 01 січня муніципальними та державними органами, які також надають її органам Держгеокадастру відповідного рівня. Предметом цієї форми звітності є надання статистичної інформації про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності.

В основу інформації форми 6-зем покладено класифікацію земель за видами земельних угідь та видами економічної діяльності, які здійснюються на цих землях.

За таких обставин надані прокурором докази містять інформацію про предмет доказування, одержані у порядку, встановленому законом, і їх достовірність не спростована (положення статей 77-79 ЦПК України).

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно поклав дані ГУ Держгеокадастру у Черкаській області від 23 червня 2020 року з посиланням на довідку форми 6-зем про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду.

Отже посилання представника ОСОБА_2 - адвоката Плакущого С. В. в касаційній скарзі на те, що прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду є необґрунтованим.

Таким чином, установивши, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, щодо яких установлено спеціальний правовий режим - обмеження в обороті (статті 20, 21, 63, 84 ЗК України), суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про незаконність та скасування розпорядження Черкаської районної державної адміністрації від 27 квітня 2015 року № 109, на підставі якого ОСОБА_1 отримала у приватну власність земельну ділянку водного фонду, яка повністю знаходиться в межах технічно-експлуатаційної зони державної гідротехнічної споруди «Будище-Свидівська дамба» і на яку поширюється спеціальний порядок надання й використання.

З огляду на підстави обґрунтування прокурором віднесення спірної земельної ділянки станом на 01 січня 2015 року до водного фонду (штучне водосховище) та ненадання відповідачами доказів дотримання порядку зміни цільового призначення земельної ділянки водного фонду (штучне водосховище), її поточне розташування в межах чи поза межами прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на річці Дніпро не відноситься до предмету доказування у розглядуваній справі, оскільки не було підставою позову.

Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України пов`язане з позбавленням володіння, отже, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц міститься висновок про те, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та у пункті 45 постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України та ВК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 ЗК України.

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши факт належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, дійшов правильного висновку, що вимога про усунення перешкод державі в користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом її повернення ОСОБА_2 є законною та підлягає задоволенню, не потребує визнання недійсним правочину, відповідно до якого ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку.

Також є правильними висновки судів попередніх інстанцій про задоволення вимог заступника прокурора щодо скасування державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку оскільки вона проведена за відсутності правових підстав.

Колегія суддів відхиляє посилання представника ОСОБА_2 - адвоката Плакущого С. В. про пропуск прокурором позовної давності з огляду на те, що прокурор звернувся до суду з негаторним позовом, який може бути поданий доти доки існує саме правопорушення, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ, серед багатьох інших, наприклад рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), заяви № 7151/75 та № 7152/75, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and others v. the United Kingdom), заява № 8793/79, «Щокін проти України», заяви № 23759/03 та № 37943/06, «Сєрков проти України», заява № 39766/05, «Колишній король Греції та інші проти Греції» (The former king of Greece and others v. Greece), заява № 25701/94, «Трегубенко проти України», заява № 61333/00, «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції» (The former king of Greece and others v. Greece), заява № 25701/94. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується.

В цій справі «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою повернути спірну земельну ділянку з володіння ОСОБА_2 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у користування громадянам земель водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки. «Суспільним», «публічним» інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем.

ОСОБА_2 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває на верхньому укосі Будище-Свидівоцької захисної дамби, яка є об`єктом державної власності, однак вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність.

Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності в цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема й щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, ОСОБА_2 не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження цієї ділянки, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а в разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат в сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

За таких обставин вилучення земельної ділянки в ОСОБА_2 не порушуватиме принцип пропорційності втручання в його право власності.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15 жовтня 2019 рокуу справі № 911/3749/17, від 13 листопада 2019 рокуу справі № 826/3115/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19, у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 27 грудня 2018 року у справі № 589/3937/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 24 лютого 2021 року у справі № 758/15886/17, від 17 березня 2021 року у справі № 910/15963/19, від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 30 вересня 2021 року у справі № 927/741/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 210/10222/19, від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/5684/18-ц, від 21 грудня 2021 року у справі № 359/2087/19, від 31 травня 2022 року у справі № 904/3242/18, від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19, від 07 червня 2022 року у справі № 922/605/15, від 29 червня 2022 року у справі № 571/1607/20, від 05 липня 2022 року у справі № 904/3866/21, від 14 грудня 2022 року у справі № 707/251/22 є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland)).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Плакущого Сергія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 23 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович