ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 191/807/23

провадження № 61-15908св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року у складі судді Прижигалінської Т. В., додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року у складі судді Прижигалінської Т. В., постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Красвітної Т. П., та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що з 07 листопада 2016 року вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

14 липня 2022 року вона отримала повідомлення від Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» щодо того, що на підставі наказу відповідача від 08 липня 2022 року № 146/н «Про структурні зміни в підрозділах Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», посада, яку вона обіймає, скорочується і вона буде звільнена на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з цим повідомленням. В цьому ж повідомленні відповідач зазначив, що в подальшому їй буде надана додаткова інформація щодо можливості працевлаштування.

09 вересня 2022 року вона отримала від відповідача друге повідомлення стосовно того, що на підставі наказу від 08 липня 2022 року № 146/н «Про структурні зміни в підрозділах Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», посада, яку вона обіймає, скорочується і вона буде звільнена на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Разом із другим повідомленням відповідач запропонував їй перелік вакантних посад у додатку № 1 на трьох сторінках та у додатку № 2 на восьми сторінках.

Наказом (розпорядженням) від 08 вересня 2022 року № НОК-1022/ОС про припинення трудового договору (контракту) її звільнено з 15 вересня 2022 року з посади старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі скороченням штату.

Вказувала на те, що норми статей 2, 5, 21, 22, пункту 4 статті 36, пункту 1 статті 40, статті 49-2, статті 42 КЗпП України були порушені відповідачем при видачі наказу про звільнення з підстав того, що при першому її повідомленні про наступне звільнення відповідач не запропонував їй іншу роботу на підприємстві. Лише разом із другим повідомленням про наступне звільнення відповідач запропонував їй перелік вакантних посад у додатку № 1 на трьох сторінках і у додатку № 2 на восьми сторінках.

Наголошувала на тому, що із переліком вакантних посад, доданих до другого повідомлення про наступне звільнення, вона ознайомилась лише 09 вересня 2022 року, в той час як наказ (розпорядження) № НОК-1022/ОС про припинення трудового договору (контракту) датований 08 вересня 2022 року, а безпосереднє її звільнення з роботи відбулось вже 15 вересня 2022 року.

При врахуванні переважного права на залишення її на роботі відповідач не врахував ані її трудового стажу, ані факту того, що вона разом із чоловіком, який наразі є військовослужбовцем, виховують дитину з інвалідністю та станом на момент звільнення на неї фактично покладається особлива відповідальність по матеріальному забезпеченню життєдіяльності та виховання дитини-інваліда.

У зв`язку з порушенням її трудових прав, на підставі положень статті 235 КЗпП України та довідки відповідача про середню заробітну плату (дохід), позивач ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 08 вересня 2022 року № НОК-1022/ОС про припинення трудового договору; зобов`язати відповідача поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 49 626,61 грн; вирішити питання про судові витрати на професійну правничу допомогу.

Крім цього, позивач наголошувала, що пропустивши строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, у неї наявні всі істотні підстави для поновлення судом пропущеного строку для пред`явлення цього позову, оскільки її чоловік з січня 2023 року призваний на військову службу відповідно до наказу Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України від 22 лютого 2022 року № 2 та зарахований у списки особового складу до військової частини наказом командира військової частини (по особовому складу) від 11 січня 2023 року №11. Також вона має на вихованні дитину з інвалідністю, тому, посилаючись також на постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом «SARS-СоV-2» із змінами і доповненнями, відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), просила суд вважати поважними причини пропуску нею місячного строку на подання цього позову та поновити пропущений строк.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 місячного строку на подання позовної заяви та поновлено цей строк. Визнано протиправним та скасовано наказ (розпорядження) АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 08 вересня 2022 року № НОК-1022/ОС про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі з 15 вересня 2022 року на посаді старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця». Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 вересня 2022 року до 18 червня 2024 року у розмірі 208 522,82 грн з вирахуванням обов`язкових податків та зборів. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 147,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку у розмірі 10 471,67 грн за час вимушеного прогулу за один місяць.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач порушив вимоги статті 49-2 КЗпП України та трудові права позивачки при її звільненні, а тому вважав наявними підстави для скасуванню оспорюваного наказу відповідача про звільнення позивачки та поновлення її на роботі.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, в силу вимог статті 235 КЗпП України, позивачка має право на отримання від відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 вересня 2022 року до 18 червня 2024 року у розмірі 208 522,82 грн, тобто, по день поновлення її на роботі та ухвалення судового рішення про це.

Крім того, на підставі положень статті 430 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд першої інстанції допустив негайне виконання свого судового рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивачки заробітної плати в межах суми, присудженої до стягнення за один місяць, що склало 1 471,67 грн, а також, в силу статей 133-137 ЦПК України стягнув з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 2 147,20 грн та 6 000,00 грн витрат на правову допомогу з огляду на їх доведеність.

Додатковим рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Ухвалюючи додаткове судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору у цій справі і суд прийняв рішення на її користь, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишено без задоволення, а рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року та додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оскаржувані судові рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги суттєвими не є та правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 500,00 грн.

Ухвалюючи додаткову постанову, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в апеляційному суді на загальну суму 1 500,00 грн, що буде співмірним, пропорційним та розумним, враховуючи задоволення позову та залишення без змін судових рішень суду першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У листопаді 2024 року АТ «Укрзалізниця» за допомогою засобів підсистеми «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року, додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 та у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2022 року у справі № 552/4200/21, від 19 травня 2022 року у справі № 205/6352/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 199/5471/21, від 11 вересня 2024 року у справі № 758/2190/23, від 28 вересня 2023 року у справі № 487/7770/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- безпідставно визнали поважними причини пропуску позивачкою місячного строку на звернення до суду із цим позовом і поновили цей строк;

- не врахували, що у заявника дійсно відбулись зміни у структурі штату товариства, а не лише було вилучено посаду, на якій працювала позивачка;

- не звернули увагу на те, що 14 липня 2022 року позивачка була попереджена про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням штату і з цієї дати до дня її фактичного звільнення (15 вересня 2022 року) їй було запропоновано всі посади для працевлаштування у підрозділах регіональної філії та підрозділах заявника з урахуванням її кваліфікації, освіти та продуктивності праці;

- не врахували, що в матеріалах справи немає жодного належного та допустимого доказу того, що в період з 14 липня до 15 вересня 2022 року в заявника були наявними вакантні посади або робота за відповідною професією чи спеціальністю, чи інша вакантна робота, яку б позивачка могла виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду тощо, але не була їй запропонована роботодавцем;

- помилково вважали, що позивачка була ознайомлена з наказом про її звільнення 05 вересня 2022 року, оскільки таке ознайомлення фактично відбулось 15 вересня 2022 року;

- не врахували, що позивачка не відноситься категорій працівників, які мають переважне право на залишення на роботі;

- не звернули увагу на те, що у структурному підрозділі заявника, в якому працювала позивачка, після скорочення не залишалось жодного працівника, з яким можна було б порівнювати кваліфікацію, продуктивності праці або інші чинники, які відповідно до статті 42 КЗпП України давали переважне право на залишення на роботі;

- не врахували, що справа розглядалась більше одного року саме з вини позивачки та її представника;

- проігнорували, що надані позивачкою докази щодо обсягу наданих їй послуг на правову допомогу у суді першої інстанції і виконаних робіт та їх вартості жодним чином не доводять, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим;

- не врахували, що зазначені в Акті приймання-передачі наданих юридичних послуг витрати на правничу допомогу, як «опрацювання первинних та інших документів..» та «аналіз актуальної судової практики для підготування правової позиції» є складовими наступних, зазначених в акті витрат на правову допомогу «написання проекту позовної заяви», і як наслідок, оплачуватись окремо не повинні;

- не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника тощо.

Також у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про зупинення виконання рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року, додаткового рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року до закінчення касаційного розгляду справи. На переконання заявника, існує ймовірність, що позивачкою будуть здійснені заходи щодо звернення оскаржуваного судового рішення до виконання.

У грудні 2024 року АТ «Укрзалізниця» за допомогою засобів підсистеми «Електронний суд» подало до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги в порядку статті 398 ЦПК України, в яких просить скасувати також додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року.

Доповнення до касаційної скарги мотивовані тим, що апеляційний суд:

- не звернув увагу на те, що вимоги позивачки та її представника про стягнення грошових коштів на правничу допомогу є неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на їх надання, складністю справи та є необґрунтовано завищеними;

- не врахував правових висновків, висловлених у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19; у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2023 року у справі № 357/3464/21; від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18; від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15; від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, та у додаткових постановах Верховного Суду: від 12 вересня 2018 року у справі № 810/4749/15; від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17; від 25 червня 2019 рок у справі № 909/371/18;

- проігнорував, що зазначені позивачкою та її представником послуги не підтверджуються належними та допустимими доказами;

- не врахував, що укладений між позивачкою і адвокатським бюро «Кучерука «Консільєрі» договір від 15 грудня 2022 року № 36/ФО-АБ/22 не містить такої обов`язкової умови договору з адвокатом, як гонорар; сторонами не погоджено порядок сплати та розмір гонорару;

- не звернув увагу на те, що позивачка не надала доказів сплати витрат на правову допомогу в розмірі 1 500,00 грн тощо.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзив позивачки на касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду 29 листопада 2024 року касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року, додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2024 року касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця», з урахуванням доповнень, залишено без руху та надано заявнику строк на усунення недоліків, зокрема для доплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги, з урахуванням доповнень) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року, додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області матеріали справи № 191/807/23; зупинено виконання рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року в частині стягнення середньої заробітної плати, крім суми заробітної плати за один місяць, до закінчення його перегляду в касаційному порядку; надано позивачці строк для подання відзиву.

У січні 2025 року матеріали справи № 191/807/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2025 року справу № 191/807/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та доповнень до неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом від 08 липня 2022 року № 146/Н АТ «Укрзалізниця» «Про структурні зміни в підрозділах регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» виключено зі складу регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» зі скороченням посад структурні підрозділи «Дніпровський загін воєнізованої охорони» та «Криворізький загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» з дотриманням строків, встановлених чинним законодавством України; виключено зі складу апарату управління регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» зі скороченням посад структурний підрозділ «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» з дотриманням строків, встановлених чинним законодавством України; начальнику служби кадрової та соціальної політики забезпечити попередження працівників структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про зміни відповідно до вимог чинного законодавства України.

14 липня 2022 року позивачка отримала перше повідомлення від старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» щодо скорочення посади, яку вона обіймає, на підставі наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 08 липня 2022 року № 146/Н, та що вона буде звільнена на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України не раніше ніж через два місяці після ознайомлення з цим повідомленням. Також зазначено, що у подальшому їй буде надана додаткова інформація щодо можливості працевлаштування.

09 вересня 2022 року позивачка отримала друге повідомлення від старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» щодо скорочення посади, яку вона обіймає, на підставі наказу регіональної філії «Придніпровська залізниця» від 08 липня 2022 року № 146/Н, та що вона буде звільнена на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. В цьому повідомленні зазначено, що для працевлаштування запропоновано їй перелік вакантних посад у додатку № 1 на трьох сторінках та у додатку № 2 на восьми сторінках.

Того ж дня позивачка отримала під особистий підпис додаток № 1 переліку вакантних посад у структурних підрозділах регіональної філії «Придніпровська залізниця» станом на 09 вересня 2022 року та додаток № 2 переліку вакантних посад у підрозділах АТ «Укрзалізниця» станом на 09 вересня 2022 року.

Наказом від 08 вересня 2022 року № НОК-1022/ОС позивачку ОСОБА_1 звільнено 15 вересня 2022 року з посади старшого інструктора відділу організації охорони вантажів та об`єктів структурного підрозділу «Служба воєнізованої охорони» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

З цим наказом ОСОБА_1 ознайомлена під особистий підпис 05 вересня 2022 року.

Згідно з листом заступника начальника служби кадрової та соціальної політики регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 18 грудня 2023 року через безперервний виробничий процес у межах АТ «Укрзалізниця» щодня відбувається прийом та звільнення працівників, що зі свого боку впливає на перелік вакантних посад. З урахуванням динамічності виробничого процесу та плинності персоналу, сформувати перелік вакантних посад по АТ «Укрзалізниця» в ретроспективі, зокрема, з 17 липня до 15 вересня 2022 року, виходячи з технічного алгоритму програми з обліку персоналу не вбачається можливим.

Відповідно до листа директора Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики від 01 лютого 2024 року у програмному забезпеченні «АСУ «Кадри» відсутня функція зберігання архівних даних щодо вакантних посад в АТ «Укрзалізниця» та його структурних підрозділах і філіях за період з 17 липня до 15 вересня 2022 року, тому запитувану інформацію надати не можливо.

Згідно зі штатним розписом Дніпровського територіального управління філії «Відомча воєнізована охорона» кількість штатних одиниць склала 9. Цей штатний розпис введено в дію з 01 липня 2022 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Щодо суті спору

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Згідно із статтею 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21) та багатьох інших.

Якщо зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

У постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 601/1513/18 (провадження № 61-2741св19), від 02 жовтня 2019 року у справі № 752/346/18 (провадження № 61-13072св19) вказано, що при зміні істотних умов праці посада, яку обіймає працівник, залишається у штатному розписі, але змінюються умови трудового договору - система та розмір оплати праці, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад без зміни трудової функції тощо, тобто зміни, які ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується. Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступати від цих висновків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 345/1663/18 (провадження № 61-1072св20) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».

Згідно з частиною третьою статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата працівникові обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до вищевказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач порушив вимоги статті 49-2 КЗпП України та трудові права позивачки при її звільненні, а тому наявні підстав для скасуванню оспорюваного наказу відповідача про звільнення позивачки та поновлення її на роботі.

Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідач, хоча і своєчасно ознайомив позивачку з попередженням 14 липня 2022 року про наступне вивільнення, однак не надав до такого попередження перелік вакантних посад, які були на підприємстві за період з 14 липня 2022 року до 14 вересня 2022 року. Також суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач, ознайомивши позивача з другим попередженням 09 вересня 2022 року та вже надавши того ж дня перелік вакантних посад по підприємству, зі спірним наказом від 08 вересня 2022 року ознайомив позивачку 05 вересня 2022 року про її звільнення 15 вересня 2022 року, що є суперечливими фактами та свідчить про видання наказу про звільнення позивача раніше ніж він датований, тоді як звільнення позивача фактично відбулось значно пізніше

Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що в силу вимог статті 235 КЗпП України, позивачка має право на отримання від відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 вересня 2022 року до 18 червня 2024 року у розмірі 208 522,82 грн, тобто по день поновлення її на роботі та ухвалення судового рішення про це.

Доводи касаційної скарги про те, що 14 липня 2022 року позивачка була попереджена про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням штату і з цієї дати до дня її фактичного звільнення (15 вересня 2022 року) їй було запропоновано всі посади для працевлаштування у підрозділах регіональної філії та підрозділах АТ «Укрзалізниця» з урахуванням її кваліфікації, освіти та продуктивності праці, є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій.

Натомість Верховний Суд, в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України, позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно визнали поважними причини пропуску позивачкою місячного строку на звернення до суду із цим позовом і поновили цей строк, Верховний Суд відхиляє, оскільки матеріали цієї справи свідчать про те, що суди першої та апеляційної інстанції, вирішуючи питання про поновлення позивачці строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, правильно виходили із того, що в період незаконного звільнення позивачки, починаючи з початку першого попередження 14 липня 2022 року аж до її звільнення 15 вересня 2022 року Україна знаходилась у стані карантину та умовах воєнного часу; у позивачки наявна дитина з інвалідністю, яка потребує спеціальної уваги та часу з боку матері, чоловік позивачки ОСОБА_2 призваний на військову службу, а також взяли до уваги рекомендації Ради суддів України щодо виваженого підходу судами до питань, пов`язаних із процесуальними строками в умовах воєнного стану.

Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи немає жодного належного та допустимого доказу того, що в період з 14 липня до 15 вересня 2022 року в АТ «Укрзалізниця» були наявними вакантні посади або робота за відповідною професією чи спеціальністю, чи інша вакантна робота, яку б позивачка могла виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду тощо, але не була їй запропонована роботодавцем, також є безпідставними з огляду на таке.

Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.

У справі, яка переглядається, позивачка заявила вимоги про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 08 вересня 2022 року № НОК-1022/ОС про припинення трудового договору; зобов`язання відповідача поновити її на роботі; стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказувала на те, що норми статей 2, 5, 21, 22, пункт 4 статті 36, пункт 1 статті 40, стаття 49-2, стаття 42 КЗпП України були порушені відповідачем при видачі наказу про звільнення з підстав того, що при першому її повідомленні про наступне звільнення відповідач не запропонував їй іншу роботу на підприємстві. Лише разом із другим повідомленням про наступне звільнення відповідач запропонував їй перелік вакантних посад у додатку № 1 на трьох сторінках і у додатку № 2 на восьми сторінках.

Натомість, тягар доведення протилежного, а саме наявності законної підстави звільнення позивачки, дотримання порядку вивільнення працівників, визначного статтею 49-2 КЗпП України, лежав саме на відповідачеві як її роботодавцеві.

Однак відповідач вказаного не довів та не спростував належними і допустимими доказами доводи позивачки про незаконність її звільнення та дотримання вимог статті 49-2 КЗпП України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що позивачка була ознайомлена з наказом про її звільнення 05 вересня 2022 року, оскільки таке ознайомлення фактично відбулось 15 вересня 2022 року, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами, а саме змістом наказу (розпорядження) АТ «Укрзалізниця» в особі Регіонального філії «Придніпровська залізниця» від 08 вересня 2022 року № НОК-1022/ОС про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 23), де вказано дату ознайомлення позивачки з цим наказом - 05 вересня 2022 року.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка не відноситься до категорії працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, а також про те, що у структурному підрозділі, в якому працювала позивачка, після скорочення не залишалось жодного працівника, з яким можна було б порівнювати кваліфікацію, продуктивності праці або інші чинники, які відповідно до статті 42 КЗпП України давали переважне право на залишення на роботі, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони не спростовуються правильність висновків судів попередніх інстанцій у цій справі про порушення відповідачем порядку вивільнення працівників, визначеного статтею 49-2 КЗпП України, при звільненні позивачки.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 та у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2022 року у справі № 552/4200/21, від 19 травня 2022 року у справі № 205/6352/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 199/5471/21, від 11 вересня 2024 року у справі № 758/2190/23, від 28 вересня 2023 року у справі № 487/7770/21, є безпідставними, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судом у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Доводи касаційної скарги провідсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах, Верховний Суд відхиляє з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання виплати працівникові, якого поновлено на роботі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та застосування частини другої статті 235 КЗпП України є сталими.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належну оцінку, всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд також відхиляє, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій щодо суті спору, та зводяться до необхідності переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Щодо питання розподілу судових витрат

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19), постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 552/5808/17 (провадження № 61-19076св19) тощо.

- щодо розподілу судових витрат у суді першої інстанції

Матеріали справи свідчать, що інтереси позивачки ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляв адвокат Кучерук А. В.

На підтвердження витрат позивачки на правову допомогу в суді першої інстанції представником надано: договір про надання правової допомоги від 15 грудня 2022 року № 36/ФО-АБ/22, укладений між позивачкою ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Кучерука «Консільєрі»; ордер від 14 лютого 2023 року серії АЕ № 1169066 на надання правничої (правової) допомоги позивачці ОСОБА_1 адвокатом Кучеруком А. В.; свідоцтво Кучерука А. В. про право на зайняття адвокатською діяльністю від 05 липня 2019 року серії ДП № 4379; рахунок на оплату від 07 квітня 2023 року № 1/33 за надання юридичних послуг на суму 6 000,00 грн, платіжну квитанцію № 133032887 про сплату 6 000,00 грн, Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору від 15 грудня 2022 року № 36/ФО-АБ/22 зі змістом наданих правових послуг, в тому числі, й участі представника позивача у судових засіданнях (т.1 а. с. 28, 29, 125-133).

Суд першої інстанції, з висновком якого і у ці частині погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їх належну оцінку, правильно виходив із того, що заявлений позивачкою розмір витрат на правову допомогу в сумі 6 000,00 грн є документально підтвердженим, обґрунтованим та співмірним із складністю справи, об`ємом наданих представником позивачки юридичних послуг, а також його участю в судових засіданнях, а тому дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача АТ «Укрзалізниця» цих коштів.

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, ухвалюючи додаткове судове рішення, правильно виходив із того, що оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору у цій справі і суд прийняв рішення на її користь, то відповідно до статей 141, 270 ЦПК України з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що надані представником позивачки докази щодо обсягу наданих їй послуг на правову допомогу у суді першої інстанції і виконаних робіт та їх вартості жодним чином не доводять, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі компетенцій суду касаційної інстанції, визначних частиною першою статті 400 ЦПК України.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що зазначені в Акті приймання-передачі наданих юридичних послуг витрати на правничу допомогу, як «опрацювання первинних та інших документів..» та «аналіз актуальної судової практики для підготування правової позиції» є складовими наступних, зазначених в акті витрат на правову допомогу «написання проекту позовної заяви», і, як наслідок, оплачуватись окремо не повинні, Верховний Суд також відхиляє, з огляду на таке.

У позовному провадженні роль суду визначена як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Судами попередніх інстанцій у цій справі правильно встановлено про те, що відповідач, заперечуючи щодо розміру витрат позивачки на правову допомогу, не заявляв про зменшення таких витрат до того розміру, який він вважав доведеним.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій правильно вважали, що заявлений стороною позивача розмір витрат на правову допомогу є обґрунтованим та з огляду на положення статті 137 ЦПК України не мали правових підстав для його зменшення.

Інші доводи касаційної скарги АТ «Укрзалізниця» правильність висновків суду першої інстанції, викладених у оскаржуваному рішенні від 18 червня 2024 року та додатковому рішенні від 01 липня 2024 року в частині розподілу судових витрат, з яким погодився й апеляційний суд у постанові від 06 листопада 2024 року, не спростовують, а зводяться лише до незгоди заявника із ними та переоцінки доказів.

- щодо розподілу судових витрат в апеляційному суді

Матеріали справи свідчать, що інтереси позивачки ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Кучерук А. В.

У відзиві від 03 серпня 2024 року на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року та додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року позивачка ОСОБА_1 зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок її витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції складає 3 000,00 грн. Також повідомила суд про те, що в строки, передбачені чинним законодавством України, буде надано копію договору про надання правничої допомоги, акт замовлення та виконання робіт і рахунок на підтвердження понесення нею витрат на правову допомогу (т. 2 а.с. 50).

05 вересня 2024 року адвокат Кучерук А. В. на підтвердження витрат позивачки на правову допомогу в суді апеляційної інстанції надав суду: копію договору про надання правової допомоги від 15 грудня 2022 року № 36/ФО-АБ/22, укладеного між позивачкою ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Кучерука «Консільєрі»; копію ордера від 01 серпня 2024 року серії АЕ № 1169066 на надання правничої (правової) допомоги позивачці ОСОБА_1 адвокатом Кучеруком А. В. в Дніпровському апеляційному суді; Акт від 02 вересня 2024 року № 2 приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору про надання юридичних послуг від 15 грудня 2022 року № 36/ФО-АБ/22 на суму 1 500,00 грн, рахунок на оплату від 02 вересня 2024 року № 2/24 на ту ж саму суму з підписом позивача про його отримання (т. 2 а. с. 56-61).

В Акті від 02 вересня 2024 року № 2 приймання-передачі наданих юридичних послуг до договору про надання юридичних послуг від 15 грудня 2022 року № 36/ФО-АБ/22 зазначено зміст наданих правових послуг, зокрема, підготовка, написання, подання відзиву на апеляційну скаргу, підготовка інших процесуальних документів в суді апеляційної інстанції, участь у судових засіданнях у справі на загальну суму 1 500,00 грн, що надавались адвокатом Кучеруком А. В. та що узгоджено з позивачем відповідно до умов договору, з визначенням витраченого ним часу та вартістю однієї години за надані послуги.

12 листопада 2024 року позивачка ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кучерука А. В. звернулася до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, посилаючись на те, що під час прийняття рішення колегія суддів не вирішила питання розподілу судових витрат на правову допомогу у розмірі 1 500,00 грн, які понесла позивач у зв`язку із переглядом справи в апеляційній інстанції (т. 2 а.с.129).

15 листопада 2024 року АТ «Укрзалізниця» подало до апеляційного суду заперечення на заяву позивачки про ухвалення додаткового рішення та розподіл судових витрат на правову допомогу.

Приймаючи додаткову постанову, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їх належну оцінку, враховуючи залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача, характер виконаної представником позивачки роботи, заперечення сторони відповідача, принципи пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов правильного висновку про стягнення із відповідача на користь позивачки понесених нею судових витрат на надання професійної правничої допомоги адвоката у заявленому розмірі 1 500,00 грн.

Аргументи доповнень до касаційної скарги про те, що позивачка не надала доказів сплати витрат на правову допомогу в розмірі 1 500,00 грн, є безпідставними з огляду на те, що вони спростовуються наявними у справі доказами (т.2 а. с. 56-61).

Доводи доповнень до касаційної скарги про те, що укладений між позивачкою і адвокатським бюро «Кучерука «Консільєрі» договір від 15 грудня 2022 року № 36/ФО-АБ/22 не містить такої обов`язкової умови договору з адвокатом, як гонорар; сторонами не погоджено порядок сплати та розмір гонорару, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

Аналіз змісту розділу 4 «Ціна договору порядок оплати» договору про надання правової допомоги від 15 грудня 2022 року № 36/ФО-АБ/22 (т. 2 а.с. 59-60), свідчить про те, що позивачка та Адвокатське бюро «Кучерука «Консільєрі» врегулювали свої правовідносини щодо форми винагороди адвоката за надання правничої допомоги позивачці у цій справі (гонорару).

Зокрема у пункті 4.5 розділу 4 договору зазначено, що за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатським бюро юридичної допомоги і її вартість.

Таким чином, у договорі від 15 грудня 2022 року № 36/ФО-АБ/22 сторони визначили порядок оплати послуг адвоката (гонорару).

Посилання у доповненнях на касаційну скаргу на те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19; у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2023 року у справі № 357/3464/21; від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18; від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15; від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18; у додаткових постановах Верховного Суду: від 12 вересня 2018 року у справі № 810/4749/15; від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17; від 25 червня 2019 року у справі № 909/371/18, є безпідставними, оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду таким висновкам Верховного Суду щодо загальних засад вирішення питання про розподіл судових витрат не суперечать.

Інші наведені у доповненнях на касаційну скаргу доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваної додаткової постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, а зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій-без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року зупинено в частині стягнення з АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» середньої заробітної плати, крім суми заробітної плати за один місяць, до закінчення його перегляду в касаційному порядку ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2025 року, то воно підлягає поновленню з огляду на закінчення розгляду цієї справи касаційним судом.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року, додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець