Справа № 303/7890/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 жовтня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Заставний Роман Андрійович на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 березня 2025 року, повний текст якого складено 07 березня 2025 року, ухвалене головуючим суддею Монич В.О., в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 03.03.2022 сталася дорожньо-транспортна подія за участі водія ОСОБА_2 , який, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21144», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони Мукачева в напрямку села Баркасово, проїжджаючи по вул. Центарльна у с. Страбичово Мукачівського району біля будинку №311, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_4 загинув на місці.

Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 квітня 2023 року по справі №303/304/23 визнано винуватим ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 4-х років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Відповідно до ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

Таким чином, смерть ОСОБА_4 настала на місці дорожньо-транспортної пригоди та була прямим причинним наслідком цієї пригоди, що підтверджується вироком суду, та свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 , як матері загиблого спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді, вже перенесених нею моральних стражданнях та тих нескінченних стражданнях, що будуть переслідувати її довготривалий час, перенесених нею моральних переживань, які продовжують тривати по даний час і ніколи не закінчаться та пов`язаних з цим істотними вимушеними змінами у її життєвих стосунках.

Оскільки моральна шкода була завдана працівником АТ «Ощадбанк» під час виконання своїх трудових обов`язків, то така шкода відшкодовується АТ «Ощадбанк» як володільця джерела підвищеної небезпеки та винуватця ДТП ОСОБА_2 .

Позивач оцінює свою моральну шкоду у зв`язку із смертю сина внаслідок ДТП у розмірі 400 000,00 гривень.

У той же час цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією забезпеченого вище вказаного транспортного засобу була застрахована у ПАТ «СК «Універсальна», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Проте, на думку позивача, розмір страхового відшкодування моральної шкоди розрахований у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є співмірним із фактичним розміром заподіяної моральної шкоди.

Таким чином, з огляду на те, що станом на дату настання ДІП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу, внаслідок дії якого заподіяно шкоди, була застрахована, то різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 322 000 гривень (з розрахунку (400 000 - 78 000 = 322 000), яка залишається не відшкодованою, та у відповідності до вимог ст.1194 ЦК України підлягає стягненню з відповідачів.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 гривень.

Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» в дохід держави судовий збір у розмірі 536,80 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 536,80 гривень.

У решті позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з АТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. та ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволені позову до АТ «Державний ощадний банк України». Вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з АТ «Державний ощадний банк України» моральної шкоди завданої ДТП.

Вказує, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права при залученні співвідповідача до участі в справі ОСОБА_2 та при цьому не виключено відповідача АТ «Державний ощадний банк України», що призвело до безпідставного стягнення моральної шкоди з АТ «Державний ощадний банк України».

Вважає, що судом першої інстанції допущено невідповідність висновків обставинам справи, зокрема не встановлено підстав для покладання відповідальності за ст. 1172 ЦК України на роботодавця АТ «Державний ощадний банк України» за наслідками дій безпосереднього заподіювача шкоди ОСОБА_2 , які були вчинені ним поза межами виконання його трудових обов`язків. За цих обставин, суд першої інстанції допустив помилкових висновків про те, що АТ «Державний ощадний банк України», як власник джерела підвищеної небезпеки відповідає за завдану шкоду.

Вказує, що службовий автомобіль марки «ВАЗ 21144», реєстраційний номер НОМЕР_1 не виконував службових поїздок у позаробочий час в день скоєння ОСОБА_2 ДТП. ОСОБА_2 вчинив ДТП, використовуючи службовий автомобіль не у зв`язку з виконанням трудових обов`язків в поза робочим часом, а тому відповідати за заподіяну шкоду повинен сам водій транспортного засобу ОСОБА_2 , а не власник автомобіля АТ «Державний ощадний банк України».

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Заставний Р.А., також подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, про задоволення позову та збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в частині відхилених позовних вимог щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди. З огляду на характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка внаслідок смерті сина, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності, виваженості і справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та задовольнити апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» із наведених в ній підстав.

У дане судове засідання з`явився представник відповідача - адвокат Мірошніков П.В.

Адвокат Мірошніков П.В., який діє в інтересах АТ «Ощадбанк», просив апеляційну скаргу подану АТ «Ощадбанк» задовільнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у стягненні з банку на користь позивачки відшкодування. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити без задоволення.

Позивачка ОСОБА_1 про судове засідання знала, оскільки 30.09.2025 розписалася в розписці, яка була видана їй в порядку ч. 3 ст. 240 ЦПК України.

Представник позивачки - адвокат Заставний Р.А. був повідомлений про судове засідання шляхом доставки електронного повідомлення на його електронну адресу, що підтверджується довідкою від 30.09.2025.

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «Державний ощадний банк України» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 03.03.2022 близько 20 години, керуючи технічно справним транспортним засобом марки «ВАЗ 21144», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався з міста Мукачево у напрямку села Баркасово Берегівського району Закарпатської області зі швидкістю близько 50-55 км/год, проїжджаючи по вул. Центральна у с. Страбичово Мукачівського району, на прямій освітленій ділянці дороги біля будинку № 311, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_4 загинув на місці.

Вироком Мукачівського міськрайонного суду від 06.04.2023 по справі №303/304/23 визнано винуватим ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 4-х років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Відповідно до ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

Згідно наказу №170 АТ «Ощадбанк» від 03.03.2022, внесено зміни до наказу №870 від 04.10.2021, яким пере закріплено автомобіль «ВАЗ 21144» д.н.з. НОМЕР_1 за водієм автотранспортних засобів ОСОБА_2 .

На момент вчинення ДТП та смерті ОСОБА_4 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , який є працівником АТ «Ощадбанк» та керував службовим ТЗ, була застрахована в ПАТ «СК «Універсальна», що підтверджується перевіркою чинності страхового полісу №АР4790589 внутрішнього страхування від 03.03.2022.

Наказом №418-к від 27.10.2022 АТ «Ощадбанк» ОСОБА_2 звільнено з посади водія автотранспортних засобів відділу будівництва, експлуатації будівель та господарського обслуговування філії - Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк» 27.10.2022 за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини перша та четверта статті 23 ЦК України).

Частинами першою, другою ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 4 ст. 1187 ЦК України якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.1193 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

З матеріалів справи слідує, що вироком Мукачівського міськрайонного суду від 06.04.2023 по справі №303/304/23 визнано винуватим ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 4-х років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Відповідно до ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

В силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП 03.03.2022 близько 20 години є встановленою вироком, а тому додатковому доказуванню не підлягає.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 керувався положеннями 1167, 1168, 1187 ЦК України та вказав, що розмір моральної шкоди, який слід стягнути з відповідачів становить суму 60 000 гривень. Фактично, судом було визначено, що такі несуть солідарну відповідальність, оскільки стягнув по 30 000 гривень з кожного відповідача.

АТ «Ощадбанк» у своїх доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково застосовував вищезгадані норми законодавства та неправильно визначив особу, яка повинна відшкодувати позивачці завдану їй шкоду внаслідок смерті її сина.

Апеляційний суд погоджується з такими доводами апеляційної скарги банку та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 1187 ЦК України, особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП був працівником банку, а саме працював водієм автотранспортних засобів відповідно до наказу начальника філії - Закарпатське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 11.12.2020 №580-к.

ОСОБА_2 у своїй роботі керувався посадовою інструкцією, яка затверджена 17.02.2022 та в п. 2.7 якого зазначено, що водій повинен суворо дотримуватись вимог ПДР та встановленого маршруту, не допускати необґрунтованих зупинок, крім стаціонарних постів патрульної поліції.

Автомобіль, яким було здійснено смертельну ДТП, а саме «ВАЗ 21144», д.н.з. НОМЕР_1 відповідно до наказу від 03.03.2022 за №170 було закріплено за ОСОБА_2 . Пунктом 2.2. зазначено - забезпечити стоянку та збереження автомобіля «ВАЗ 21144», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в нічний та неробочий час, у вихідні та святкові дні виключно за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, 15.

Згідно записів подорожнього листа, на автомобілі «ВАЗ 21144», д.н.з. НОМЕР_1 , було здійснено виїзд з місця стоянки о 09 год 00 хв і повернуто автомобіль в гараж о 18 год 00 хв.

Робочий час ОСОБА_2 , згідно Правил внутрішнього трудового розпорядку АТ «Ощадбанк», встановлено з 09:00 до 18:00 години.

Відповідно до витягу з табелю обліку робочого часу ОСОБА_2 за березень 2022 року, 03.03.2022 відповідач відпрацював 8 годин.

Жодного наказу керівника установи банку на виїзд службового автомобіля після 18:00 за межі стоянки даного ТЗ, не видавалося, такий в матеріалах справи відсутній.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним трудових (службових) обов`язків.

Проте, враховуючи те, що вироком Мукачівського міськрайонного суду від 06.04.2023 по справі №303/304/23 встановлено факт вчинення смертельного ДТП ОСОБА_2 на автомобілі «ВАЗ 21144», д.н.з. НОМЕР_1 близько 20 години біля села Страбичово, Мукачівського району, Закарпатської області, тобто не в межах робочого часу та поза місцем постійної стоянки автомобіля, то з урахуванням положень ч. 1 ст. 1172 і ч. 3 ст. 1187 ЦК України слід констатувати, що саме ОСОБА_2 повинен відшкодовувати моральну шкоду позивачці, оскільки відповідач самовільно заволодів службовим транспортним засобом та використав його у власних цілях не у зв`язку з виконанням ним трудових (службових) обов`язків.

Таким чином, доводи АТ «Ощадбанк» в цій частині знайшли своє підтвердження і підлягають задоволенню.

Щодо розміру морального відшкодування, яке підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Саме тому розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для задоволення потреб потерпілого й не повинен призводити до його збагачення.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) висловила свою позицію, яка полягає в тому, що особливістю відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати цю шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду як винуваті, так і невинуваті власники, володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

Верховний Суд в своїй практиці щодо відшкодування шкоди завданої смертю дотримується позиції, що в будь-якому випадку володілець небезпечного об`єкта повинен відшкодовувати шкоду незалежно від його вини. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2023 року у справі № 592/13643/21).

Крім цього, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18 виснував, що обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Апеляційний суд враховуючи те, що позивачка зазнала біль та глибокі страждання, а також зміни в психоемоційному стані, які спричинені смертю її сина, якому на момент ДТП було 33 роки, необхідність докладання нею зусиль для відновлення та організації нормального життя, з урахуванням принципів розумності та справедливості, приходить до обґрунтованих висновків щодо задоволення її позовних вимог та відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 200 000 грн. моральної шкоди заподіяної смертю фізичної особи, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправомірності визначеного розміру морального відшкодування визначеного судом першої інстанції знайшли своє часткове підтвердження. Суд першої інстанції не врахував, що позивачка втратила свого сина, дана втрата є непоправною, внаслідок якої матір зазнала глибоких страждань, гіркі наслідки такої втрати будуть відчутні нею протягом всього її подальшого життя.

Варто також зазначити, що АТ «Державний ощадний банк України» в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу від 03.01.2024, якою було залучено до участі в справі ОСОБА_5 порушив диспозитивне право позивача на визначення відповідачів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з даною позицією відповідача та зазначає, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Дані висновки викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21 касаційний суд виснував, що встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Отже, суд першої інстанції не врахував диспозитивного права позивача на визначення відповідачів, не замінив первісного відповідача належним відповідачем як про таке клопотав адвокат позивачки, тобто допустив порушення процесуальних прав ОСОБА_1 .

Відтак, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» слід задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Позаяк суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, без належного дослідження всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення такого спору, а тому з урахуванням положень статті 376 ЦПК України, рішення суду слід скасувати в частині вимог до АТ «Ощадбанк» і в задоволенні позову відмовити, та змінити в частині вимог до ОСОБА_2 та частково стягнути з ОСОБА_2 200 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок ДТП.

У зв`язку з цим, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на рахунок держави слід стягнути судові витрати у розмірі 3 930,00 гривень судового збору.

Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 12, 81, 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Заставний Роман Андрійович, задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 березня 2025 року в частині вимог до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» скасувати та в задоволенні позову до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», відмовити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 березня 2025 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини даного судового рішення в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , а фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 , грошові кошти у розмірі 200 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , а фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 на користь держави Україна судові витрати у розмірі 3930,00 гривень судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: