ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 344/20811/24

провадження № 61-7674св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа- Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щадей Надії Василівни на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2025 року у складі судді Бабій О. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Томин О. О., Бойчука І. В., Пнівчук О. В,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дітей.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що у зареєстрованому шлюбі він та відповідачка не перебували та мають трьох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (яка на момент звернення до суду з позовом вже є повнолітньою).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року у справі № 344/15348/17 місце проживання двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено з ним (батьком).

Зазначав, що з моменту набрання рішенням законної сили він самостійно утримує неповнолітніх дітей, вирішує питання щодо їхнього виховання, навчання, лікування та дозвілля, забезпечує їх усім необхідним, а саме: житлом, продуктами харчування, одягом, засобами гігієни тощо, постійно цікавиться навчанням дітей, спілкується з учителями, відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Він є фізичною особою-підприємцем та отримує стабільний дохід, що свідчить про його спроможність і надалі утримувати дітей.

Позивач вказував, що ОСОБА_2 повністю самоусунулась від виконання материнських обов`язків, не цікавиться дітьми, не бере участі у їхньому вихованні, не відвідує заклади освіти, не підтримує контакт, перебуває за межами України. У 2018 році видано судовий наказ про стягнення з відповідачки аліментів на утримання трьох дітей.

Зазначав, що встановлення факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей йому необхідне для підтвердження його права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дітей відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2025 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щадей Н. В. залишено без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду від 10 березня 2025 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дітей є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання ним неповнолітніх дітей.

Суди посилалися на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У червні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Щадей Н. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що ні у законодавстві України, ні у практиці Верховного Суду не закріплено імперативної вимоги, що факт самостійного виховання особою власних дітей підлягає встановленню виключно у межах спору про позбавлення батьківських прав.

Помилковим є висновок судів про можливі несприятливі наслідки для ОСОБА_2 у разі задоволення позовних вимог, зокрема обмеження її сімейних прав та обов`язків, оскільки єдиним наслідком встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем його двох неповнолітніх дітей є отримання документа, що підтверджує дійсні обставини життя.

Встановлення такого факту необхідне виключно для формування пакету документів, закріпленого постановою Кабінету Міністрів України для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей).

У спірних правовідносинах вимога встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 його двох неповнолітніх дітей є належним способом захисту.

Враховуючи те, що суди попередніх інстанцій погодились з існуванням вказаного факту, у них не було підстав для відмови у задоволенні позову.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме щодо пункту 4 частини першої Додатку 5 до постанови Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, у частині належності способу захисту та можливості встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, як самостійної позовної вимоги.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2018 року у справі № 344/15348/17 позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .

Згідно з копією військово-облікового документа від 05 жовтня 2024 року № 1 ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, непридатним в мирний час та обмежено придатним у воєнний час, взятий на військовий облік 19 грудня 2000 року.

У квітні 2024 року адвокат ОСОБА_1. звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_4 із запитом щодо надання відстрочки ОСОБА_1 від призову на військову службу.

Згідно з відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_4 від 26 травня 2024 року №1/1/866 судове рішення про визначення місця проживання дитини з батьком не є достатньою підставою для оформлення такої відстрочки. Водночас, як зазначено у відповіді, судове рішення, яким встановлено факт самостійного виховання та утримання жінкою або чоловіком дитини віком до 18 років, у сукупності з іншими необхідними документами, є достатнім для підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до копії довідки про внесення відомостей до ЄДДР № 1 від 10 лютого 2022 року, копій витягів з Реєстру територіальної громади № 2022/002298028, № 2022/002298308 від 23 грудня 2022 року, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, неповнолітні діти зареєстровані та проживають разом із батьком у його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 навчається на ІІ курсі денної форми навчання на платній формі у Івано-Франківському фаховому коледжі технологій та бізнесу. Оплату за навчання здійснює батько ОСОБА_1 , що підтверджується копією довідки № 04-46/510 від 30 жовтня 2024 року та копією листа № 01-07/265 від 11 листопада 2024 року.

Згідно з характеристикою ОСОБА_3 , навчанням та поведінкою дівчинки цікавиться лише її батько - ОСОБА_1 .

ОСОБА_4 навчається у 7 класі Івано-Франківського приватного ліцею «Католицький ліцей святого Василя Великого», що підтверджується копією довідки № 01-18/311 від 30 жовтня 2024 року.

Згідно з характеристикою ОСОБА_4 , участь у навчально-виховному процесі дитини бере виключно батько: регулярно відвідує батьківські збори, шкільні заходи, долучається до поїздок класу та здійснює оплату за навчання. Мати ОСОБА_2 участі в житті ліцею не бере та батьківські збори не відвідує.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На підставі судового наказу, виданого Івано-Франківським міським судом 08 листопада 2018 року, з ОСОБА_2 стягувалися аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання трьох неповнолітніх дітей. Інформація про стан виконання судового наказу судами не встановлена.

Згідно з листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13 грудня 2024 року № 19-86836/18/24-Вих., з 03 листопада 2018 року ОСОБА_2 неодноразово перетинала державний кордон України. Останній зафіксований виїзд з території України відбувся 20 серпня 2020 року. Станом на 13 грудня 2024 року дані про її повернення до України відсутні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Щадей Н. В. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Третя дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є повнолітньою, проживає окремо.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України сім`я передбачено, що дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, з огляду на які обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені тільки актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (див.: пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14 -132цс23)).

Суди послалися на вказану постанову Великої Палати Верховного Суду, але неправильно її зрозуміли й застосували.

Так, у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання, в якому провадженні: окремому чи позовному, слід вирішувати вимогипро встановлення юридичного факту, а саме встановлення факту самостійного виховання дитини.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14 -132цс23) не містить правового висновку про те, що вимога про встановлення факту самостійного виховання дитини має бути обов`язково поєднана з вимогою про позбавлення батьківських прав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання ним неповнолітніх дітей, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, неправильно виходив із того, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дітей є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Суди попередніх інстанцій, посилаючись на те, що належним (ефективним) способом захисту прав позивача є вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав, допустили порушення принципу диспозитивності, не розглянули по суті спір за позовом батька про самостійне виховання ним дітей, хоча вказаний спосіб захисту порушених чи оспорюваних прав передбачений положеннями Сімейного кодексу України.

Обмежившись висновком про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки доказам, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог, не встановили дійсних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, по суті спір не вирішили та дійшли передчасних висновків про відмову у задоволенні позову лише з тих підстав, що мати дітей не позбавлена батьківських прав.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати оцінку доказам, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (стаття 400 ЦПК України), у зв`язку із чим Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити рішення у цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Верховний Суд дійшов висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, з огляду на мотиви скасування судового рішення, на підставі чого вирішити спір.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд суду першої інстанції, то відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Щадей Надії Василівни задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 травня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець