КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/2380/24 Головуючий у суді І інстанції:Котвицький В.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гавриленка Ярослава Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про розподіл майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про розподіл майна.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.06.1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. У шлюбі у сторін народились син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

02.04.2004 року ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі, було укладено з третьою особою (Київська міська державна адміністрація) Інвестиційну угоду № 55 «Про Інвестування житлового будівництва». Відповідно до п. 1.1 якої третя особа зобов`язувалась збудувати та передати відповідачу квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.10.2010 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з позивачем, що підтверджується Довідками про реєстрацію місця проживання дітей.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2017 року стягнуто з відповідача кошти на користь позивача, аліменти у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, весь час після розлучення позивач виплачує кредитну заборгованість за Інвестиційною угодою № 55 від 02.04.2004 року за квартиру, що підтверджується відповідними квитанціями. Зокрема, станом на 20.12.2023 року залишок кредиту складає 43006,50 грн.

На підставі викладеного позивач просила суд здійснити поділ майна та визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

07.03.2024 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поділ майна подружжя.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовано тим, що 08.06.1996 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.10.2010 шлюб між сторонами розірвано.

За час шлюбу сторони набули на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 2 кімнат, житлова площа - 36,60 кв.м., загальна площа - 69,70 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 22.03.2005 на підставі наказу від 14.03.2005 № 404-С/КІ, зареєстрованого в Київському міському БТІ 25.03.2005 року за реєстровим № 44245, запис в реєстровій книзі № 413-110.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що після розірвання шлюбу у 2010 році, добровільно виїхав із вказаної квартири, надавши можливість проживати в ній відповідачу за зустрічним позовом разом з дітьми.

Для придбання спірної квартири позивач за зустрічним позовом 02.04.2004 року уклав з Київською міською державною адміністрацією Кредитну угоду № 55 про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва, згідно якої Кредитором надано ОСОБА_5 кредит в розмірі 120806,72 грн. строком на 30 років: до 31.03.2035 та додаткову угоду № 1 від 02.04.2004 року до неї з графіком погашення боргу. Вказані кошти в розмірі 120806,72 грн. були взяті в борг в інтересах сім`ї, на придбання квартири, відповідно боргові зобов`язання повинні бути враховані при поділі. Як вбачається з відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення від 20.12.2023 року за № 056-6458 станом на 20.12.2023 року залишок заборгованості за Кредитною угодою № 55 від 02.04.2004 року становить 43 006,50 грн. Таким чином фактично за кредитним договором було погашено заборгованість у розмірі (120806,72 - 43 006,50) 77800,22 грн.

Відповідно до наданих квитанцій до первісного позову ОСОБА_1 після розірвання шлюбу особисто сплатила боргові зобов`язання за Кредитною угодою №55 в період з 08.08.2016 року по 22.06.2022 року у розмірі 15090,00 грн.

Як вбачається з висновку про вартість майна від 03.01.2024 року, наданого ОСОБА_1 до первісного позову ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 2 991 330,00 гривень. Позивач за зустрічним позовом не оспорює та погоджується наданими ОСОБА_6 доказами ринкової вартості квартири на момент розгляду справи. Таким чином половина вартості спірного майна становить (2 991 330,00 / 2) 1 495 665,00 гривень.

З огляду на це, позивач за зустрічним позовом бажає відмовитися від своєї частки у спільній власності на користь відповідача за зустрічним позовом з виплатою першому компенсації половини вартості квартири.

Разом з тим з метою, вирішення питання щодо боргових зобов`язань перед третьою особою, позивач за зустрічним позовом вважає за можливе здійснити їх поділ наступним чином.

У сторін залишися боргові зобов`язання перед третьою особою у розмірі 43 006,50 грн тобто по (43006,50/2) 21 503,25 грн кожен. Також позивач за зустрічним позовом має заборгованість перед відповідачем за зустрічним позовом у розмірі 7545,00 грн, оскільки остання частково гасила кредит власними коштами у розмірі 15090,00 грн. Відповідно позивач за зустрічним позовом має загальну заборгованість за обслуговування кредиту у розмірі (21503,25 + 7545,00) 29 048,25 грн.

3 метою правильного вирішення спору та ефективного захисту прав позивач за зустрічним позовом, вважає, що вказана заборгованість має бути вирахувана з суми компенсації за половину вартості квартири, а боргові зобов`язання щодо остаточного погашення кредитної заборгованості мають бути покладені на відповідача за зустрічним позовом, оскільки остання стає власником 100% квартири.

Тобто компенсація, яка підлягає виплаті позивачу за зустрічним позовом, з вирахуванням боргових зобов`язань за кредитним договором, становить - 1 495 665,00 - 29 048,25 = 1 466 616,75 гривень.

На підставі викладеного позивач за зустрічним позовом просив суд:

- виділити ОСОБА_1 в особисту приватну власність спільно нажиту за час шлюбу квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 2 кімнат, житлова площа - 36,60 кв.м., загальна площа - 69,70 кв.м..

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 з вирахуванням 29 048,25 грн. боргових зобов`язань за Кредитною угодою № 55 від 02.04.2004, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 : 1 466 616,75 гривень.

- боргові зобов`язання у розмірі 43 006,50 грн за Кредитною угодою № 55 про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва від 02.04.2004 та додатковою угодою № 1 від 02.04.2004 покласти на ОСОБА_1

- стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року у задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено.

Виділено ОСОБА_1 в особисту приватну власність спільно нажиту за час шлюбу квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 2 кімнат, житлова площа - 36.60 кв.м., загальна площа - 69.70 кв.м..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 , з вирахуванням 29 048, 25 грн боргових зобов`язань за Кредитною угодою № 55 від 02.04.2004 року, у сумі 1 466 616 грн 75 коп..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у сумі 9 084 грн.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Гавриленко Я.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та прийняття нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача за первісним позовом.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що весь час після розлучення позивач виплачує кредитну заборгованість за Інвестиційною угодою № 55 від 02 квітня 2004 року за квартиру, що підтверджується квитанціями. Відповідно до відповіді від 20.12.2023 року № 056-6458 третьої особи на адвокатський запит від 18.12.2023 року, станом на 20.12.2023 року, залишок кредиту складає 43 006,50 грн.

Відповідач після 2010 року в квартирі яка є предметом даної позовної заяви не проживав, комунальні послуги за проживання спільних дітей не сплачував. На даний час позивачка не підтримує зв`язок з відповідачем, на скільки відомо, зі слів позивачки, відповідач після 24 лютого 2022 року виїхав за кордон та переховується там від мобілізації по теперішній час.

Оскільки квартира була придбана позивакою та відповідачем в період шлюбу, вона належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивачка має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею як собою яка все життя самостійно виховувала та утримувала спільних дітей, сплачувала кредит, сплачувала комунальні послуги, у тому числі за проживання спільних дітей, частки квартири в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

29 липня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги від представника апелянта, просив взяти їх до уваги та долучити їх до матеріалів справи.

Зокрема в доповненням до апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції не взято до уваги та обставина, що з 2010 року позивачка самостійно утримувала спільне майно сторін, що надало змогу оцінити квартиру у майже 3 мільйони гривень та те, що відповідач по цінам 2025 року уникнув від сплати комунальних платежів за утримання квартири 454 083,00 грн, які оплатила позивачка не враховуючи ремонту, тощо.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що станом на 31.01.2024 року донька сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після досягнення повноліття вже навчалась у Національному університеті «Києво-Могилянська академія» за освітою «Психологія» на денній формі навчання, з семестровою оплатою, а відповідач самоусунувся від участі у додаткових витратах на оплату навчання доньки.

Не дивлячись на наявність рішення суду щодо зобов`язання утримувати своїх дітей (сплачувати аліменти) відповідач так і не почав належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. У зв`язку з чим було отримано розрахунок заборгованості від 05.09.2024 року відповідно до якої заборгованість відповідача зі сплати аліментів на користь позивачка станом на 04.09.2024 року становить 331 106,06 грн. Також рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2025 року у справі № 753/22675/24 з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня за несплату аліментів в розмірі 196 878,88 грн.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20, оскільки вони не є релевантними до спірних правовідносин.

01 вересня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Коваленка Ярослава Олександровича, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про розподіл майна, суд першої інстанції з урахуванням положення ч. 3 ст. 70 СК України обгрунтовував свої висновки тим, що позивач звернулася до суду з позовом про розподіл майна 31.01.2024 року. Однак, станом на час звернення до суду сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося 27 років, донці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - 18 років. З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 3/4 частини квартири задоволенню не підлягає, оскільки спільні діти сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в розумінні ст. 6 СК України, не є дітьми, в тому числі докази, що вони є непрацездатними також відсутні.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поділ майна подружжя, суд першої інстанції вважав за можливе здійснити поділ спірної квартири шляхом її виділення в особисту приватну власність ОСОБА_1 та стягнення з неї на користь ОСОБА_2 половини вартості квартири.

Прийняв до уваги висновок про вартість майна від 03.01.2024 року, наданого ОСОБА_1 до первісного позову ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 2 991 330,00 гривень. Таким чином половина вартості спірного майна становить (2 991 330,00 / 2) 1 495 665,00 гривень.

З огляду на те, що позивач за зустрічним позовом відмовився від своєї частки у спільній власності на користь відповідача за зустрічним позовом з виплатою першому компенсації половини вартості квартири. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що компенсація, яка підлягає виплаті ОСОБА_2 , з вирахуванням сплачених відповідачем по зустрічному позову боргових зобов`язань за кредитним договором, становить - 1 466 616,75 гривень.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 08.06.1996 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Сторони мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.10.2010 року шлюб між сторонами розірвано.

За час шлюбу сторони набули на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 2 кімнат, житлова площа - 36,60 кв.м., загальна площа - 69,70 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 22.03.2005 на підставі наказу від 14.03.2005 № 404-С/КІ, зареєстрованого в Київському міському БТІ 25.03.2005 за реєстровим № 44245, запис в реєстровій книзі № 413-110.

З відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25.02.2025 року вбачається, що родині ОСОБА_2 з трьох осіб (він, дружина - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_3 ) як такій, що потребувала поліпшення житлових умов та перебувала на квартирному обліку, у 2004 році надано молодіжний пільговий іпотечний довготерміновий кредит на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Інвестиційну угоду про інвестування житлового будівництва від 02.04.2004 № 55 на будівництво зазначеної квартири укладено відповідно до Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України віл 29.05.2001 № 584.

Позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 02.04.2004 року уклав з Київською міською державною адміністрацією Кредитну угоду № 55 про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва, згідно якої Кредитором надано ОСОБА_5 кредит в розмірі 120806,72 грн строком на 30 років: до 31.03.2035 та додаткову угоду № 1 від 02.04.2004 до неї з графіком погашення боргу. Вказані кошти в розмірі 120806,72 грн були взяті в борг в інтересах сім`ї, на придбання квартири, відповідно боргові зобов`язання повинні бути враховані при поділі.

Як вбачається з відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення від 20.12.2023 за № 056-6458 станом на 20.12.2023 року залишок заборгованості за Кредитною угодою № 55 від 02.04.2004 становить 43 006,50 грн. Таким чином фактично за кредитним договором було погашено заборгованість у розмірі (120806,72 - 43 006,50) 77800,22 грн.

Відповідно до пунктів 1 та 2 цієї Інвестиційної угоди зобов`язання Головного управління житлового забезпечення (на сьогодні - Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) виконано, а саме квартира АДРЕСА_1 збудована та передана у власність інвестору.

Повернення коштів в сумі 120 806 грн 72 коп. здійснюється відповідно до Кредитної угоди про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва від 02.04.2004 № 55, які надано строком на 30 років до 31.03.2035 року.

Відповідно до пункту 1.2 цієї Кредитної угоди додатково надано пільгу - сплата відсотків за користування кредитом не встановлюється, за рахунок бюджетних коштів (після народження другої дитини - ОСОБА_3 і погашається 25 % вартості квартири в сумі 29 088 грн 32 коп.

У забезпечення повернення кредиту, згідно з пунктом 3.1 Кредитної угоди від 02.04.2004 № 55 між Головним управлінням житлового забезпечення (на сьогодні - Департамент будівництва та житлового забезпечення міста Києва) та ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. 23.05.2005 року за реєстровим № 2170 до повного виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитною угодою.

З II кварталу 2005 року й до І кварталу 2025 року кредит погашено в розмірі 48 711 грн 90 коп..

Станом на 24.02.2025 року залишок кредиту складає 43 006 грн 50 коп..

Інформація щодо суми перерахування коштів окремо членами родини відсутня.

З квітня 2016 року в рахунок повернення кредиту, кошти вносились безпосередньо на розрахунковий рахунок Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відкритий в Державній казначейській службі України.

Крім того, надано до суду інформацію щодо перерахування коштів по частковому погашенню молодіжного кредиту згідно з угодою від 02.04.2004 № 55 від ОСОБА_2 на розрахунковий рахунок Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в Державній казначейській службі України за період з 08.08.2016 року по 22.06.2020 року.

ОСОБА_2 вказувала, що після розірвання шлюбу у 2010 році, добровільно виїхав із вказаної квартири, надавши можливість проживати в ній ОСОБА_1 разом з дітьми. Вказаний факт сторонами не заперечується.

Відповідно до наданих квитанцій до первісного позову ОСОБА_1 після розірвання шлюбу особисто сплатила боргові зобов`язання за Кредитною угодою №55 в період з 08.08.2016 по 22.06.2022 у розмірі 15090,00 грн.

Як вбачається з висновку про вартість майна від 03.01.2024, наданого ОСОБА_1 до первісного позову ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 2 991 330,00 гривень.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача зазначав, що відповідач не звертався до позивачки про неможливість проживання або розподілу майна. Діти сторін наразі з`їхали з оспорюваної квартири. Доказів неможливості проживання у квартирі відповідачем не надано.

Також в суді апеляційної інстанції представник позивача наголосив на тому, що сторона позивача за первісним позовом не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог. Та обгрунтував підстави для виходу судом апеляційної інстанції за межі вимог апеляційної скарги. Зазначив, що у позивачки немає можливості сплатити, в погашення компенсації за частку квартири, грошову суму у розмірі 1 466 616,75 грн, які присудив суд першої інстанції, вона згоди на виплату компенсації не давала.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У пункті 22 цієї постанови Пленум Верховного Суду України вказав на те, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статті 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Під дійсною вартістю речі (майна) розуміється грошова сума, за якою ця річ може бути продана у даному населеному пункті. Дійсна вартість речі може бути встановлена належними та допустимими доказами, зокрема висновком експерта.

Як вбачається з прохальної частини апеляційної скарги, представник апелянта просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача за первісним позовом. Вимог щодо перегляду рішення за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_2 апеляційна скарга не містить.

Однак відповідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням положення ч. 4 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не обмежується доводами апеляційної скарги, оскільки має місце неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення зустрічних позовних вимог в частині визначення грошової компенсації за частку ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 1 466 616,75 грн, оскільки стягнення з позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 компенсації в такому значному розмірі за відсутності в неї коштів для одноразової виплати всієї суми, та відсутності в неї іншого майна, за рахунок реалізації якого, може бути виконано рішення суду, неодмінно призведе або до реалізації спірної квартири з торгів у межах виконавчого провадження, за наслідками проведення яких та після сплати усіх необхідних платежів (виконавчого збору тощо) сума, яка підлягатиме залишенню позивачці за первісним позовом ОСОБА_1 складатиме менше 50 % ринкової вартості квартири, що свідчить про порушення балансу інтересів позивача та відповідача в цій справі, а також буде надмірним тягарем для позивача за первісним позовом.

Щодо обставини платоспроможності позивачки за первісним позовом в контексті виплати відповідачу компенсації вартості його частки в спільному майні апеляційний суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 відступила від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку про те, що для вирішення питання про застосування частини другої статті 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.

У конкретній ситуації, яка виникла в справі, що переглядається, позивачка за первісним позовом наголошувала на тому, що в неї відсутні кошти на виплату відповідачу еквівалента вартості його частки в спільному майні - 1 466 616,75 грн, як відсутнє й інше нерухоме житлове майно. При цьому вона не заперечувала проти здійснення сторонами права спільної власності на спірне нерухоме майно.

Апеляційний суд зауважує, що спірна квартира має дві відокремлені житлові кімнати, кухню, санвузол. Доказів неможливості спільного користування квартирою за її цільовим призначенням, як і доказів наявності будь-яких перешкод з боку позивачки за первісним позовом у користуванні відповідачем квартирою матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції вважає, що поділ квартири в спільну часткову власність не призведе до обмеження чи порушення прав як позивачки так і відповідача у справі, з огляду на можливість спільного користування сторонами спірної квартири (з огляду на те, що діти сторін наразі у квартирі не проживають, доказів неможливості проживання у квартирі відповідачем за первісним позовом суду не надано), яка відповідачем у цій справі не спростована. Належних та допустимих доказів неможливості користування спірною квартирою обома співвласниками суду надано не було.

На переконання колегії суддів, визнання за кожною зі сторін права на ідеальну частку в праві спільної власності на квартиру якнайкраще забезпечить дотримання інтересів кожного з подружжя в розумінні частини першої статті 71 СК України. За такого варіанту поділу майна подружжя як позивачка, так і відповідач зберігають права користування, володіння та розпорядження належними їм частками в праві спільної власності на квартиру.

При цьому відповідач за первісним позовом після визначення судом часток сторін у праві спільної власності на квартиру не позбавлений права відчужити належну йому частку на підставі статті 361 ЦК України будь-якій іншій особі (в разі небажання чи неможливості позивачки за первісним позовом реалізувати переважне право на придбання частки в спільному майні). В цьому випадку баланс інтересів не буде порушений тому, що відповідач реалізує своє право отримати гроші за частку у своєму майні, а позивачка залишиться проживати у квартирі, яка є її житлом і буде володіти своєю часткою разом з особою, яка викупить частку відповідача, чи буде орендувати у відповідача одну з кімнат. При цьому сторони (співвласники, яким належать однакові частки, які мають однакові права на володіння, розпорядження та користування спільним майном) будуть перебувати в рівних умовах.

Доводи апеляційної скарги щодо відступу від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки обставини, на які посилається позивачка за первісним позовом, не є підставою для відступу від рівності часток у праві спільної сумісної власності в розумінні частини другої статті 70 СК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що основний позов підлягає частковому задоволенню, визнає спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_1 та визнає право власності по 1/2 частині кожній з сторін. Щодо зустрічних позовних вимог про виділ в особисту власність квартири та стягнення компенсації, суд апеляційної інстанції вважає необхідним відмовити, оскільки немає згоди ОСОБА_1 на сплату компенсації, та для неї сума у розмірі 1 466 616,75 грн є надмірним тягарем. Щодо зустрічних позовних вимог про покладання боргових зобов`язань на ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції також вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки спірне майно ділиться по 1/2 кожному , а тому виключно на ОСОБА_1 не можуть бути покладені всі боргові зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що в порядку поділу майна слід визнати ідеальні частки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у спільно набутому майні за час шлюбу та залишити це майно у їх спільній частковій власності. Тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Щодо судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи звертаючись з позовною заявою позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 9084 грн (а.с. 57 том 1), за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 13650 грн (а.с. 240 том 1).

За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума у розмірі 11 367 гривні (22734 грн х 50%).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відповідно до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Гавриленка Ярослава Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про розподіл майна задовольнити частково.

Здійснити поділ майна подружжя, квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 11 367 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст постанови складено «14» жовтня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко