ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7668/25 Справа № 183/7237/24 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України",

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з трудових правовідносин в якій подана апеляційна скарга Державним спеціалізованим господарським підприємством "Ліси України" на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Майна Г.Є.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024року ОСОБА_1 подала в суд позов проти Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", і з урахуванням доповнень своїх позовних вимог, вимагала поновити її на попередній роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 1 302,33грн, а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 200 000,00грн.

Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що вона з 10 січня 2023року працювала у відокремленому підрозділі Державного спеціалізованого господарського підприємства"Ліси України" Філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на посаді головного бухгалтера. Згідно з інформацією з ЄДРПОУ щодо ДСГП "Ліси України", Філія "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" є відокремленим підрозділом головного підприємства Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України".

Вказувала, що 25 квітня 2024року ОСОБА_1 було ознайомлено під особистий підпис із наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" від 12 квітня 2024року № 694 "Про припинення Філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" та письмово попереджено про можливе припинення трудових відносин з 28 червня 2024року відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, та на підставі наказу від 20 червня 2024року № 246-К ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 28 червня 2024року по скороченню чисельності штату працівників згідно зі ст. 40 п. 1 КЗпП України.

Наголошувала, що відповідачем не було дотримано вимог та приписів КЗпП України при звільненні позивача з роботи, відповідач не пропонував ОСОБА_1 жодної вакантної посади та не робив пропозицій іншої роботи у Державному спеціалізованому господарському підприємстві "Ліси України", а тому позивачка вважала, що має бути поновлена на роботі.

Звертала увагу, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також, оскільки позивача було явно незаконно звільнено з роботи, не дотримано гарантій її трудових прав, то це призвело до моральних страждань позивача, які були викликані душевними переживаннями з приводу позбавлення позивача та її сім`ї єдиного джерела доходу, яким була заробітна плата.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2025року позов ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаду головного бухгалтера Філії "Новомосковське лісове господарство "Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" з 29 червня 2024року.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 червня 2024року по 09 травня 2025року за 225 робочих днів, у розмірі 279 999,00грн та моральну шкоду в розмірі 20 000,00грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат та допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що відповідачем не виконано вимогу ст. 49-2 КЗпП України та не запропоновано позивачеві вільну посаду, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого Кодексом законів про працю України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

13 червня 2025року Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи Електронний суд апеляційну скаргу на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2025року.

В апеляційній скарзі висловило вимогу про скасування рішення суду та відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наказом від 12 квітня 2024року № 694 "Про припинення філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України» визначено головним виконавцем ОСОБА_1 щодо попередження працівників та пропонування вакансій в порядку передбаченому положеннями ст. 49-2 КЗпП України та на виконання положення ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 було запропоновано посаду «Начальник відділу бухгалтерського обліку» в іншій філії ДП «Ліси України» - філії «Східний лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Скаржник вважав, що факт погодження працівника є результатом усної згоди та вибору однієї з запропонованих вакансій, яку на виконання положення ст. 49-2 КЗпП України пропонував роботодавець, а також поданих працівником документів є обов`язковим та не підлягає доказуванню, оскільки встановлений у мотивувальній частині рішення від 22 травня 2025року по справі № 204/7452/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, з чого можливо зробити висновок що відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України це є преюдиційною обставиною, яка не підлягає доказуванню.

Інша вимога апеляційної скарга зводилась до того, що положення статті 49-2 КЗпП України не містять обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами на підприємстві саме під особистий підпис та не визначена форма, в якій здійснюється ознайомлення з вакантними посадами, тобто роботодавець самостійно визначає спосіб та форму повідомлення про вивільнення працівника та про наявні вакантні посади на підприємстві, про що вказав Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024року по справі №758/2190/23.

Наголошував, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань і, відповідно, заподіяння моральної шкоди.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечила проти апеляційної скарги, заявляла, що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2025року справу призначено до судового розгляду на 14 жовтня 2025року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , заповненої 12 серпня 2010року на ім?я позивача - ОСОБА_1 , 10 січня 2023року прийнята на посаду головного бухгалтера філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", згідно з наказом № 17-К від 09 січня 2023року.

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ДСГП "Ліси України" має у складі відокремлений підрозділ філія "Новомосковське лісове господарство".

До суду надано копію положення про філію "Новомосковське лісове господарство" ДСГП "Ліси України", затвердженого наказом ДСГП "Ліси України" №37 від 16 грудня 2022року, а також надано копію наказу ДСГП "Ліси України" №694 від 12 квітня 2024року про припинення філії "Новомосковське лісове господарство" ДСГП "Ліси України", згідно з яким генеральний директор Болоховець Ю. наказує припинити філію шляхом її закриття, забезпечити передачу активів та пасивів, документів згідно з номенклатурою до філії "Східний лісовий офіс"; визначено термін припинення філії до 19 липня 2024року.

Згідно з копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 05 серпня 2024року, філію "Новомосковське лісове господарство" ДП "Ліси України" закрито.

Відповідно до попередження про наступне звільнення, ОСОБА_1 попереджено про припинення філії "Новомосковське лісове господарство" шляхом її закриття, "у встановленому законодавством порядку, трудові відносини можливо буде припинено 28 червня 2024року відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України". З попередженням позивач ознайомлена, один примірник отримала, про що наявна відмітка з підписом від 25 квітня 2024року.

Позивача звільнено з роботи головного бухгалтера філії "Новомосковське лісове господарство" ДП "Ліси України" з 28 червня 2024року за скороченням згідно зі ст. 40 п. 1 КЗпП України на підставі наказу в.о. директора Прохорова О. № 246-К від 20 червня 2024року.

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ДСГП "Ліси України" має у складі ряд відокремлених підрозділів, проте у зазначеному витязі філія "Новомосковське лісове господарство" відсутня.

Відповідно до довідки про доходи позивача від 28 червня 2024року, за період роботи з січня 2024року по червень 2024року позивачеві нараховано заробітну плату у розмірі 217 100,13грн, податки 39 076,02 грн; а також розрахунок середньоденного заробітку ОСОБА_1 для визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно з яким за квітень та травень 2024року позивачеві було нараховано 56 000,00грн заробітної плати (без вирахування податків), кількість робочих днів 43, отже розмір середньоденної заробітної плати становить 1 302,33грн.

Водночас, як вбачається з довідки про доходи від 28 червня 2024року, позивачеві за травень 2024року нараховано заробітну плату у розмірі 28 000,00грн, у квітні 2024 року 28 000,00грн. У травні 2024року було 23 робочі дні, а в квітні 2024року - 22 робочих дні, загалом 45 робочих днів (з урахуванням ЗУ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану"). Таким чином середньоденний заробіток позивача у квітні-травні 2024року складав 1 244,44грн (28 000,00 грн. + 28000,00 грн.) /45 робочих днів.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Задовольняючи позов в частині поновлення позивачки на роботі, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позивачкою доведено порушення відповідачем вимог ст. 42 КЗпП України, а саме: не дотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України, яке полягало у тому, що позивачці не запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченої Кодексом законів про працю України.

Суд також виснував, що відповідно до статті 235 КЗпП при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік, який за розрахунками суду за період з 29 червня 2024року по 09 травня 2025року з розрахунку 1244,44грн середньоденної заробітної плати за 225 невідпрацьованих робочих днів становить 279 999,00грн.

Суд першої інстанції також вказував, що внаслідок незаконного звільнення, позивачці, яка зазнала душевних страждань, було завдано моральну шкоду та порушено звичний ритм її життя, а тому враховуючи вимоги справедливості, добросовісності, суд прийшов до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з присудженням до стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20 000,00грн.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України установлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2020року у справі № 161/7196/19 (провадження № 61-4375св20) визначено, що "Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника... Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення".

У даній справі відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність будь-яких вакантних посад у період часу з моменту попередження позивача і до звільнення останньої з посади головного бухгалтера філії "Новомосковське лісове господарство" ДП "Ліси України" та не спростовано доводи позивача та її представника про наявність таких посад, як і не надано доказів виконання ним вимог ст. 49-2 КЗпП України.

Звертаючись до суду з апеляційної скаргою, Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" вказувало, що наказом від 12 квітня 2024року № 694 "Про припинення філії «Новомосковське лісове господарство» ДП «Ліси України» визначено головним виконавцем ОСОБА_1 щодо попередження працівників та пропонування вакансій в порядку положення ст. 49-2 КЗпП України та на виконання положення ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 було запропоновано посаду «Начальник відділу бухгалтерського обліку» в іншій філії ДП «Ліси України» - філії «Східний лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», проте такі доводи скарги є безпідставними, оскільки надані відповідачем докази не підтверджують пропозицій робітникові відповідних посад, а лише свідчать про внутрішнє узгодження кандидатури позивача на посаду "Начальник відділу бухгалтерського обліку" в іншій філії ДП "Ліси України" філії "Східний лісовий офіс" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України".

У даній справі відповідач не надав жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що він вчиняв визначені ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України дії, спрямовані на працевлаштування позивача, пропонував у період від попередження про звільнення до дати звільнення наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Посилання апеляційної скарги ДСГП "Ліси України" на те, що факт погодження працівника є результатом усної згоди та вибору однієї з запропонованих вакансій, яку на виконання положення ст. 49-2 КЗпП України пропонував роботодавець, а також поданих працівником документів є обов`язковим та не підлягає доказуванню, оскільки встановлений у мотивувальній частині рішення від 22 травня 2025року по справі № 204/7452/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, з чого можливо зробити висновок що відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України це є преюдиційною обставиною, яка не підлягає доказуванню, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Так, для визнання преюдиційними при розгляді судової справи певних обставин, встановлених рішенням суду у іншій справі, необхідною умовою є те, що певні обставини мають бути встановлені щодо конкретної особи, яка бере участь у обох справах. Натомість у справі №204/7452/24 не брала участі ОСОБА_1 у якості сторони, тому певні обставини, встановлені рішенням суду щодо позивача у справі №204/7452/24 не мають жодного преюдиційного значення для даної справи.

Крім того, згідно з ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Обставини, які підлягають встановленню судом у справі - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020року у справі № 907/29/19.

Тож, висновок у рішенні суду у справі №204/7452/24 про те, що факт погодження кандидатури працівника про прийняття на роботу є виконанням роботодавцем положень ст.49-2 КЗпП України є оцінкою певних фактів, встановлених при розгляді цієї справи, а тому така оцінка жодного преюдиційного значення для розгляду даної справи не має.

Скаржник вважав, що положення статті 49-2 КЗпП України не містять обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами на підприємстві саме під особистий підпис та не визначена форма, в якій здійснюється ознайомлення з вакантними посадами, тобто роботодавець самостійно визначає спосіб та форму повідомлення про вивільнення працівника та про наявні вакантні посади на підприємстві, про що вказав Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024року по справі №758/2190/23, проте такі доводи є безпідставними, оскільки тягар доказування правомірності звільнення позивача покладається саме на відповідача та саме лише посилання відповідача у відзиві про пропонування позивачу вакансій, без надання відповідних доказів такого пропонування, не є в розумінні ЦПК України належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом вчинення відповідачем дій, спрямованих на працевлаштування позивача.

У справі №758/2190/23, на яку посилається відповідач, Верховний Суд визнав, що направлення роботодавцем поштою працівникові переліку вакансій є належним виконанням роботодавцем обов`язків, визначених ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника. Тобто висновок Верховного Суду у зазначеній постанові про те, що законодавством не визначена форма, в якій здійснюється ознайомлення з вакантними посадами, зроблено саме в контексті того, що направлення роботодавцем працівникові вакансій поштою, а не ознайомлення працівника з такими вакансіями під особистий підпис, не є порушенням вимог КЗпП України. Тобто вказані висновки не є релевантними до даної справи.

Тож, враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем не виконано вимогу ст. 49-2 КЗпП України та не запропоновано позивачеві вільну посаду, тобто не дотримано однієї із основних гарантій від незаконного звільнення працівника, передбаченого Кодексом законів про працю України, що також понесло за собою право позивача на виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Отже, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" - залишити без задоволення.

Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2025року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 жовтня 2025року.

Судді: