ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/8212/23 Головуючий суддя І інстанції Маньковська О. О.
Провадження № 22-ц/818/3117/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про повернення безпідставно набутого майна (коштів)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛАРІКС ПЛЮС» (ТОВ «БРЕНТ+»), третя особа: Головне управління ДПС у Харківській області, про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з уточненим позовом про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ТОВ «КЛАРІКС ПЛЮС» на його користь безпідставно набутих коштів у розмірі 161308,50 грн., інфляційного збільшення в сумі 98028,45 грн., 3 % річних в сумі 24273,64 грн. та судових витрат (в порядку ст. 1212 ЦК України).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що у липні 2018 року побачив на АЗС у м. Харкові рекламу з продажу палива по привабливим цінам з посиланням на номер телефону. Зателефонувавши за вказаним номером, який виявився номером телефону ОСОБА_2 , остання пояснила, що замовлення палива відбувається лише за попередньою оплатою шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на банківські реквізити на картку Приват Банку. Домовившись про суттєві умови щодо придбання палива, ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_1 через месенджер Viber номер картки, на яку необхідно сплачувати грошові кошти й повідомила, що після перерахування коштів позивач зможе протягом року отримати паливо у визначених ним місцях заправки, які також будуть надіслані у месенджері Viber. 30.07.2018 року позивач замовив паливо, на що ОСОБА_2 надіслала позивачу у Viber смс з наступною інформацією: «Счет № 037962 от 30.07.2018 р. на суму 7173,00 грн». Всього позивач здійснив 20 оплат на загальну суму 161308,50 грн. З інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк», позивачу стало відомо, що картка, на яку ним перераховувались грошові кошти, оформлена на ім`я відповідача ОСОБА_2 , проте платежі були зараховані на рахунок юридичної особи ТОВ «БРЕНТ+», код ЄДРПОУ 41423131. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «БРЕНТ+» (код ) на даний час має назву - Товариство з обмеженою відповідальністю «КЛАРІКС ПЛЮС». Станом на дату подання позовної заяви відповідачі не передали оплачений позивачем об`єм палива, а перераховані гроші - не повернули, тобто продовжують безпідставно утримувати у себе. Таким чином, позивач вважає, що його майнові права порушуються протиправним збереженням відповідачами грошових коштів, отриманих від позивача, у зв`язку з чим він звернувся до суду на підставі вимог ст. 1212 ЦК України за захистом порушених прав, просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ТОВ «КЛАРІКС ПЛЮС» (ТОВ «БРЕНТ +») солідарно безпідставно набуті грошові кошти в сумі 161308,50 грн, інфляційне збільшення в сумі 98 025,45 грн. та 3% річних в сумі 24 273,64 грн., а також просив стягнути на свою користь судові витрати.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кузьмін Є.В. подав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволені позову, зазначив, що у період часу з 28.07.2017 року по 16.09.2019 року відповідач ОСОБА_2 перебувала у трудових правовідносинах з ТОВ «БРЕНТ+» на посаді керівника та отримала від ПАТ «ПриватБанк» пропозиціюз оформлення корпоративної карти. Так, карта видавалася на ім`я керівника юридичної особи, але при зарахуванні коштів за реквізитами карти, кошти надходили на рахунок юридичної особи, але не особисто керівнику юридичної установи. Крім того, представник відповідача вказав, що ОСОБА_1 має статус ФОП, про що останній не повідомив суд. В 2018 році ФОП ОСОБА_1 уклав угоду із ТОВ «БРЕНТ+», яким на той час керувала відповідач ОСОБА_2 . Предметом Договору була купівля продаж ПММ, за допомогою Інтернет програми «Дизель менеджер» через Інтернет-кабінет покупця, яким покупець сам «керує» після проведення оплати за ПММ. У зв`язку із звільненням ОСОБА_2 з посади керівника, станом на лютий 2024 року, вона не має доступу до програми «Дизель менеджер» та до архівів цієї програми, у зв`язку із чим надати копію Договору купівлі-продажу ПММ між ТОВ «БРЕНТ+» та ФОП ОСОБА_1 - відповідач не має можливості. Проте, представник відповідача надає скрин-шоти сторінок кабінету продавця - ТОВ «БРЕНТ+» програми «Дизель менеджер», які, на його думку, підтверджують наявність фінансово господарських правовідносин між суб`єктами господарювання, а саме - продавцем ТОВ «БРЕНТ+» та покупцем - ФОП ОСОБА_1 та підтверджують факт отримання останнім ПММ, відповідно до здійсненої ним оплати за рахунками, долученими до позову.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якому останній вказує на недопустимість та недостовірність наданих представником відповідача доказів, зауважує, що стороною відповідача не спростовано доводи, викладені в позовній заяві.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 03 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду у апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення по справі не врахував, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач-1 не був зареєстрований як суб`єкт господарювання, як страхувальник та платник єдиного внеску та їх зобов`язань, як платник податку на додану вартість (ДВ), як суб`єкт господарювання ,який зареєстрував РРО, як суб`єкт господарювання, який зареєстрував ПРРО, а тому відповідач як отримувач грошових коштів як фізична особа без статуту фізичної особи-підприємця, який не є суб`єктом господарювання, не має відповідної ліцензії, не платник ПДВ, не має РРО та ПРРО, а тому згідно Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» та інших вимог податкового законодавства України не мав права приймати грошові кошти за продаж палива (ДТ).

Вважає, що отримання відповідачами грошових коштів від позивача в сумі 161308,50 грн відбулось внаслідок обману відповідачем-1 позивача та умисного ведення в оману шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності та замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину, а тому суперечлива та недобросовісна поведінка вбачається в діях саме відповідача-1, а не в діях позивача, як до таких помилкових висновків прийшов суд першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління ДПС у Харківській області Свинаренко М.С. зазначає, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органі (податковий орган) ГУ ДПС у Харківській області який залучений як заінтересована особа по справі не віднесено питання щодо стягнення безпідставно отриманих коштів у цивільній справі між фізичними особами.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним.

В даному випадку, позивач ОСОБА_1 , здійснював перерахування грошових коштів відповідачу ОСОБА_2 , будучи обізнаним, що між ним та відповідачами ОСОБА_2 та ТОВ «КЛАРІКС ПЛЮС» (ТОВ «БРЕНТ+») - відсутнє будь-яке зобов`язання (відсутній обов`язок для сплати коштів). При цьому позивач перераховував відповідачу ОСОБА_2 кошти тривалий час, а саме, в період з 30.07.2018 року по 10.04.2019 року, тобто більш ніж півроку, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 20 платежів. У призначеннях платежу позивач зазначав «покупка дизельного топлива». Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин, а також будь-яких інших зобов`язань, як з відповідачем ОСОБА_2 , так і з відповідачем ТОВ «КЛАРІКС ПЛЮС» (ТОВ «БРЕНТ+»), проте, він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, а тому, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів, виходячи з положень доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки, коли потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків) - є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «КЛАРІКС ПЛЮС»(ТОВ «БРЕНТ +») про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 161308,50 грн. Крім того, враховуючи, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволенню не підлягають, в задоволенні вимог позивача в частині стягнення інфляційного збільшення в сумі 98028,45 грн. та 3 % річних в сумі 24273,65 грн - суд також відмовляє.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів належить розглядати в порядку цивільного судочинства, між тим зазначене не відповідає нормам процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Як встановлено судом з витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається , що позивач ОСОБА_3 має статус ФОПа.

Також матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у період часу із 28.07.2017 по 16.09.2019 року знаходилась у трудових правовідносинах із ТОВ «Брент+» та знаходилась на посаді керівника.

Також встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у 2018 році уклав угоду із ТОВ «Брент+», яким на той час керувала відповідач ОСОБА_2 , предметом договору є купівля-продаж ПММ, за допомогою Інтернет програми «Дизель-Менеджер» через інтернет кабінет покупця.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам та не звернув уваги, що відповідач ОСОБА_2 у спірних правовідносинах не від свого імені, а від імені ТОВ «Брент+», як її керівник, а тому з урахуванням предмету вказаного договору та того факту, що позивач діяв в цьому договорі як ФОП, - у даному випадку спір стосується комерційної діяльності ФОП ОСОБА_1 з ТОВ «Брент+» щодо придбання дизельного палива, що перебуває у межах предметною юрисдикції не цивільного, а господарського судочинства.

Так. відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що спір у справі виник між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Брент+» в особі керівника Соляник В.М., що підтверджується:

даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з видом діяльності ФОП ОСОБА_1 оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливним і подібними продуктами, технічне обслуговування та ремонт автотранспортним засобів, діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту, консультування з питань оподаткування, роздрібна торгівля пальним, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, діяльність у сфері права, надання в оренду вантажних автомобілів, вантажний автомобільний транспорт (основний).

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року N 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до суду не обґрунтовано визначив належність спору до цивільної юрисдикції.

Дана позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними13 лютого 2019 року в рамках справи № 910/8729/18, провадження № 12-294гс18.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що у даній справі провадження за вказаними позовними вимогами підлягає закриттю, оскільки такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до положень ч.1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Згідно ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч.2 ст.377 ЦПК України).

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Керуючись ст. 256, 367, 374, 376, 377, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛАРІКС ПЛЮС» (ТОВ «БРЕНТ+»), третя особа: Головне управління ДПС у Харківській області, про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду господарської юрисдикції та що він має право протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.