ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 346/7420/23

провадження № 61-2662св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 липня 2024 року,додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2024 року, ухвалених у складі суддіТретьякової І. В., та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В.,Пнівчук О. В., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що він з 2000 року зареєстрований як фізична особа - підприємець (далі - ФОП), понад 23 роки займається підприємницькою діяльністю. Основним видом його діяльності є «Діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами» (код КВЕД 46.11), одним із додаткових видів діяльності - «Оптова торгівля м`ясом і м`ясними продуктами» (код КВЕД 46.32).

Вказував, що свою діяльність здійснює відповідно до встановлених вимог законодавства та санітарних норм, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, актом Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області (далі - ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області) від 28 серпня 2023 року, експлуатаційним дозволом ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області від 03 жовтня 2023 року № 26-08-07.

Позивач зазначав, що, починаючи з весни 2023 року, за адресою здійснення ним підприємницької діяльності ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 вчиняє перешкоди у здійсненні ним діяльності та протиправні дії, які порочать його чесне ім`я як підприємця та платника податків.

Посилався на те, що дії відповідачки зводяться до закликів припинити займатися законною господарською діяльністю, обмеження здійснення такої діяльності, зокрема, здійснення різноманітних запитів і звернень до органів влади щодо припинення господарської діяльності. Практично кожного дня ОСОБА_2 здійснює незаконну зйомку його діяльності, на яку він не давав своєї згоди, поводиться вульгарно, нецензурно висловлюється та викрикує непристойні і неправдиві вислови в його сторону, у тому числі, коли його контрагенти та інші особи, зокрема, водії, постачають товар для здійснення діяльності, знаходяться на території його підприємства. Вказані дії завдають йому шкоди як підприємцю, оскільки руйнується його репутація та, як наслідок, знижується обсяг поставок, прибуток, від чого також залежить і надходження коштів у вигляді сплати податків до бюджету селища.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися із заявою до ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, в якій звели наклеп про вчинення ним екологічного злочину. У заяві ОСОБА_2 зазначила: « ОСОБА_1 не дотримується санітарно-екологічних норм, після забою тварин ОСОБА_1 викидає нутрощі, кістки, голови та шкіру корів на території даного цеху. Територія не обгороджена, всі нутрощі, кістки та інші рештки собаки розтягують по всіх сусідніх вулицях, через це на вулицях утворюється дуже неприємний запах, через який неможливо дихати. Це все відбувається через те, що всі нутрощі та інші решки розкладаються та гниють, через це на всіх нутрощах утворюються черв`яки та дуже багато мух. Також через це забруднюється ґрунт та повітря. Недалеко від даної бойні, приблизно метрів 50-70, знаходиться озеро, яке від грудня 2022 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 повністю забруднене гнилими відходами від даної бойні. На даний момент в озері купатися неможливо, вода сильно забруднена та має неприємний запах. Внаслідок того, що ОСОБА_1 не дотримується закону, просимо вжити заходів та закрити бойню ОСОБА_1 , яка навіть всупереч закону, розташована за 50 метрів від житлових будівель».

Після реєстрації цієї заяви у ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області було здійснено комісійну перевірку та обстеження його цеху, за наслідками якої складено та підписано акт від 28 серпня 2023 року, висновки якої повністю спростовують все зазначене ОСОБА_2 та іншими заявниками у заяві від ІНФОРМАЦІЯ_2. Зокрема, перевіркою встановлено, що територія цеху обгороджена, відходів забою, а саме кісток на території цеху не виявлено, відсутній неприємний запах та витоки із території цеху, а також відсутні відходи забою на навколишній території.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка в соціальній мережі «Facebook» на сторінці ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області розмістила допис, в якому продовжила здійснювати наклеп щодо здійснення ним незаконної діяльності (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_3). У вказаному дописі ОСОБА_2 розмістила аналогічну заяву, яка ІНФОРМАЦІЯ_2 була подана до ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, в якій, серед іншого, безпідставно звинуватила його у вчиненні екологічного злочину, а також здійснила заклики до закриття та припинення його господарської діяльності.

Посилався на те, що така недостовірна інформація, поширена серед необмеженого кола осіб з метою створення негативного уявлення щодо його дій та поведінки, чим порушено його особисті немайнові, конституційні права, нанесено шкоди честі, гідності та діловій репутації. У вказаному дописі відповідачка розмістила фотографії, на деяких з яких він зображений, проте дозволу на здійснення фото- чи відеозйомки він не надавав, розповсюджувати свої фотографії поруч із ганебними наклепами, які негативно впливають на гідність та ділову репутацію, не погоджувався. Крім того, у коментарях до цього допису ОСОБА_2 зазначила Кабінет Міністрів України, Національну поліцію України, поліцію Івано-Франківської області та Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України ОСОБА_11.

Вказує, що інформація, яку поширює ОСОБА_2 шляхом безпідставних звернень до органів влади, розміщення у соціальної мережі «Facebook» є недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, розрахована на досить широке коло осіб, що підтверджує масштаб нанесення йому моральної шкоди.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, інформацію, викладену ОСОБА_2 у заяві від ІНФОРМАЦІЯ_2, яка була подана до ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, яка повторно розміщена відповідачкою у дописі від ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook» у загальнодоступній групі на сторінці ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області;

- зобов`язати ОСОБА_2 протягом п`яти днів з дня набрання рішенням законної сили видалити відповідний допис від ІНФОРМАЦІЯ_1;

- стягнути з відповідачки на свою користь відшкодування моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 175 000 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звернення ОСОБА_2 та інших осіб із заявою від ІНФОРМАЦІЯ_4 до ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області було реалізацією їхнього конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, тому викладені відповідачкою у зверненні певні обставини та факти про позивача, є її оціночними судженнями, які не можуть вважатися поширенням неправдивих відомостей і не порушують особисті немайнові права ОСОБА_9 , його честь, гідність та ділову репутацію.

Щодо порушення прав позивача розміщенням допису від ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook»,районний суд зазначив, що метою звернення ОСОБА_2 та інших осіб до ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області було не поширення недостовірної інформації щодо ОСОБА_9 , а реалізація відповідачкою свого конституційного права, визначеного статтею 40 Конституції України, і таке звернення не є поширенням недостовірної інформації.

Суд зазначив, що вказаний допис знаходиться у відкритому доступі, тому до нього мали доступ усі користувачі соціальної мережі «Facebook», зазначивши, що власником офіційної сторінки в «Facebook», на якій було розміщено спірний допис, є ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, яке займається її адмініструванням та може впливати на відкритість/закритість розміщеної на ній інформації, у тому числі, щодо звернень громадян. Отже, розміщуючи допис ОСОБА_2 , технологічної можливості вплинути на налаштування конфіденційності або обмежити до нього доступ, ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області не мало можливості. При цьому ОСОБА_1 позовних вимог до ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, як власника інтернет-сторінки, не пред`являв, тому відповідачка не може нести відповідальність за вільний доступ до офіційної сторінки в соціальній мережі «Facebook», на якій було розміщено допис.

Районний суд зазначив, що розміщення фотографії в дописі на офіційній сторінці в соціальній мережі «Facebook» ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області було зумовлено необхідністю підтвердження тих обставин, які були викладені в колективній заяві відповідачки та інших осіб, адресованій до цього державного органу, з метою прийняття заходів щодо усунення порушень у господарській діяльності ОСОБА_1 . Істотним для вирішення спору суд визнав те, що позивач є фізичною особою - підприємцем та займається виготовленням м`ясних продуктів харчування і його діяльність викликає підвищену громадську зацікавленість у споживачів, а саме мешканців смт ГвіздецьКоломийського району Івано-Франківської області, зокрема, щодо технологій та дотримання санітарно-гігієнічних норм під час виготовлення ним продукції.

Отже, навіть за відсутності згоди ОСОБА_1 , оспорювані дії відповідачки не суперечать вимогам частини третьої статті 308 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка надає можливість поширювати фотографії без дозволу фізичної особи, що зображена на ній для захисту інтересів інших осіб на чисте довкілля на якість виготовленої позивачем продукції. Судом також ураховано, що опублікована ОСОБА_2 фотографія не містить інформації, яка має конфіденційний, таємний чи службовий характер, чи інформації відвертого або особистого характеру.

Суд першої інстанції зазначив, що відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у частині визнання спірної інформації недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, свідчить і про відсутність підстав для задоволення похідних вимог про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії.

Районний суд врахував відповідні правові висновки Верховного Суду, положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідні прецедентні рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а також роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2024 рокузаяву представника ОСОБА_2 - адвоката Тарасенка В. С. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

Додаткове рішення районного суду мотивовано тим, що заявлений відповідачкою розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт (наданих послуг), часом, витраченим на виконання цих робіт (послуг). При цьому представником відповідачки надано належні та допустимі докази про понесення витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.При цьому суд урахував відсутність обґрунтованих заперечень позивача щодо заявленої суми витрат на правничу допомогу та відсутність мотивованого клопотання про їхнє зменшення.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 липня 2024 року та додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами й не спростовують висновків районного суду.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачка не мала права розповсюджувати фотографію із його зображенням без його згоди, оскільки таке розповсюдження є протиправним та спричиняє йому шкоду, з посиланням на те, що відкритий доступ до інтернет-сторінки, внаслідок чого фотографія позивача могла бути доступна для всіх користувачів, не може бути пов`язаним з неправомірними діями ОСОБА_2 .

Також суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими посилання позивача на те, що районний суд не надав оцінку показанням свідків та необґрунтовано посилався у рішенні на їхні показання як на достовірний доказ, зазначивши, що суд надав належну оцінку показанням свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та вказав, що звернення відповідачки мало реальні підстави, що узгоджується з показаннями цих свідків, які вказали на ті ж обставини порушення ОСОБА_1 санітарно-екологічних норм під час забою тварин, що були викладені у колективній заяві та які частково знайшли своє підтвердження під час проведеної державним органом перевірки.

Щодо витрат на правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн, ураховуючи складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Апеляційний суд відхилив як необґрунтовані посилання ОСОБА_1 на те, що правова допомога, надана адвокатом відповідачці, не потребувала багато часу та зусиль, а заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн не є співмірною із обсягом наданих послуг щодо підготовки, формування матеріалів та консультації клієнта, надані представником ОСОБА_2 квитанції № 1, № 18 не містять необхідних реквізитів та виписані адвокатом особисто, тому не є належними документами, які підтверджують факт понесення відповідачкою витрат на правову допомогу, оскільки вказане спростовується матеріалами справи.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в апеляційному порядку не переглядалося відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішенняКоломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недостовірною та такою, що порушує його немайнові права на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, розповсюджену відповідачкою інформацію, додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2024 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову в цій частині.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не оскаржується, тому на підставі вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У березні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2025 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судового рішення задоволено та зупинено виконання додаткового рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2024 року до закінчення касаційного провадження.

У травні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2025 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідачка публічно стверджувала про вчинення ним екологічного злочину та жодних суджень чи припущень у поширеній інформації немає.

Вважає, що розміщення будь-якого повідомлення, допису, заяви, фото-, відео- на сторінці у соціальній мережі не може вважатися поданням особою звернення відповідно до статті 40 Конституції України, Закону України «Про звернення громадян», якщо такий допис містить твердження про будь-яку особу, що порочить її честь, гідність, ділову репутацію та інші немайнові права, тому необґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що у даному випадку мало місце реалізація відповідачкою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Посилається на те, що поширена ОСОБА_2 інформація, яка розміщена у загальнодоступній групі соціальної мережі «Facebook», до якої має доступ кожен користувач, є недостовірною та такою, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Вважає, що визначена районним судом сума витрат на правову допомогу у розмірі 8 000 грн, які понесла ОСОБА_2 , не відповідає критеріям розумності та справедливості, оскільки, зокрема, підготовка представником відповідачки відзиву на позовну заяву у даній справі не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 347/1525/14-ц, від 01 лютого 2018 року у справі № 461/6366/15-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також ОСОБА_1 зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У травні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Тарасенко В. С. подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень попередніх інстанцій. Вважає оскаржувані судові рішення такими, що відповідають вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відповідь на відзив на касаційну скаргу

У червні 2025 року ОСОБА_1 подав заперечення на відзив.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані у червні 2025 року ОСОБА_1 заперечення на відзив, оскільки вони по суті є штучним поданням доповнень до касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Витягом із сайту «YouControl» підтверджується, що ОСОБА_1 з 06 жовтня 2000 року зареєстрований як ФОП. Основним видом його діяльності відповідно до КВЕД 46.11 є діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами (том 1, а. с. 20-23).

Відповідно до експлуатаційного дозволу ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області від 03 жовтня 2023 року № 26-08-07 ФОП ОСОБА_1 здійснює свою діяльність в забійному цеху, розташованому на АДРЕСА_1 . У пункті 6 експлуатаційного дозволу вказано, що видом діяльності являється - забій, потужність з розбирання та обвалювання м`яса, виробництво кускового м`яса (том 1, а. с. 29).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися до начальника ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області із заявою, у змісті якої зазначили наступне: «Ми, мешканці смт Гвіздець проживаємо на АДРЕСА_1 , повідомляємо вам про екологічний злочин, який створив ОСОБА_1 , мешканець АДРЕСА_1 . Дана особа, по АДРЕСА_1 володіє законсервованим ковбасним цехом, там же приймає живих тварин на забій. Він не дотримується санітарно-екологічних норм, після забою тварин ОСОБА_1 , викидає нутрощі, кістки, голови та шкіру корів на території даного цеху. Територія не обгороджена, всі нутрощі, кістки та інші рештки собаки розтягують по всіх сусідніх вулицях, через що на вулицях утворюється дуже не приємний запах, через який неможливо дихати. Це все відбувається через те, що всі нутрощі та інші рештки розкладаються та гниють, через це на всіх нутрощах утворюються черв`яки та багато мух. Також через це забруднюється ґрунт та повітря. Недалеко від даної бійні, приблизно за метрів 50-70 знаходиться озеро, яке від грудня 2022 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 повністю забруднене відходами від даної бійні. На даний момент в озері купатись неможливо, вода сильно забруднена та має не приємний запах. Внаслідок того, що ОСОБА_1 не дотримується закону. Неналежне поводження з рештками вбитих тварин є загрозою доля поширення небезпечних інфекцій, спільних для людини та тварини, як туберкульоз та інші» Автори заяви просили: «вжити заходів та закрити бойню ОСОБА_1 , яка, навіть всупереч закону, розташована за 50 метрів від житлових будівель, дана особа своїми діями загрожує здоров`ю людей та дітей і навколишньому середовищу» (том 1, а. с. 24-26).

Відповідно до акту обстеження ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області від 28 серпня 2023 року, комісійною перевіркою у складі: заступника начальника Коломийського міського відділу КРУГУДПС в Івано-Франківській області, поліцейського офіцера громади, головного спеціаліста Городенківського відділу КРУГУДПС, головного спеціаліста земельного відділу Гвіздецької селищної ради у присутності власника законсервованого цеху ОСОБА_1 , встановлено, що територія цеху обгороджена. На час перевірки слідів забою тварин не виявлено. Відходів забою, а саме кісток на території цеху не виявлено, неприємного запаху не було, витоків із території цеху не виявлено. На навколишній території цеху відходів забою немає. В акті вказано, що фактів порушення Закону України «Про відходи» на час обстеження даного цеху не виявлено (том 1, а. с. 27-28).

Згідно з долученими до матеріалів справи скріншотами ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook» на сторінці ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області користувачем ОСОБА_2 розміщено допис, адресований начальнику ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, в якому зазначений тест заяви від ІНФОРМАЦІЯ_4, а також до допису розміщено фото ОСОБА_1 та фото рештки тварин, відеозаписи, здійснені поруч з територією забійного цеху. У коментарях до допису ОСОБА_2 зазначила Кабінет Міністрів України, Національну поліцію України, поліцію Івано-Франківської області, ОСОБА_11 (том 1, а. с. 33-36).

Відповідно до повідомлення ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області від 21 листопада 2023 року № 02/4674-23 спеціалістами було проведено два позапланові заходи державного контролю ФОП ОСОБА_1 щодо дотримання оператором ринку вимог законодавства про харчові продукти (22 вересня 2023 року та 29 вересня 2023 року). За результатами проведених позапланових заходів державного контролю видано припис. Невідповідності, відповідно до термінів, прописаних у приписі - усунуто. Відповідно до звернення від ІНФОРМАЦІЯ_1 до ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області та від ІНФОРМАЦІЯ_5 до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів 15 та 16 листопада 2023 року спеціалістами ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області проведено позаплановий захід державного контролю ФОП ОСОБА_1 . Під час інспектування виявлено ряд інших порушень стосовно дотримання оператором ринку вимог законодавства про побічні продукти тваринного походження, про що видано припис та складено протокол про адміністративне правопорушення. Контроль за виконанням припису, згідно зі встановленими термінами покладено на Коломийське районне управління ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області.

На офіційній сторінці ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області в мережі «Facebook» у 2018 році було створено однойменну відкриту групу, метою якої було донесення до учасників групи новин та інформації про діяльність ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області. З часом вказана група стала неактуальною через розпорошення читацької аудиторії та дублювання інформації, що висвітлювалася на офіційній сторінці ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області в «Facebook» та на офіційному веб-сайті. На даний час діяльність групи призупинена, але подане ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернення все ще розміщене в даній групі. Після розміщення звернення його було скопійовано і зареєстровано в електронній системі документообігу ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області та подано до розгляду. Крім того, через Facebook Massenger було запропоновано офіційно подати звернення через систему електронних звернень, що розміщена на сайті ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області або надіслати його на офіційну електронну адресу (том 1, а. с. 62-64).

У листі ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області від 24 листопада 2023 року № вих-02/4728-23 вказано, що спеціалістами ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області 15 та 16 листопада 2023 року проведено позаплановий захід державного контролю ФОП ОСОБА_1 , під час якого встановлено, що побічні продукти тваринного походження непризначені для споживання людиною, складуються в окремому облаштованому приміщенні, яке ізольоване та закрите. ФОП ОСОБА_1 має укладені договори з ПАТ «Агро-продукт» на послуги по утилізації, переробці відходів тваринного походження від 01 вересня 2023 року № 25 та КП «Гвіздецький комбінат комунальних підприємств» Гвіздецької селищної ради по викачці нечистот з вигрібних ям від 06 вересня 2023 року № 15. За результатами позапланового заходу державного контролю видано припис та складено протокол про адміністративне правопорушення (том 1, а .с. 59-61).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Щодо вирішення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації

У частині третій статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Положенням статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до частин першої, другої статті 50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (частина перша статті 51 ЦК України).

За змістом статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно зі статтею 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

У частині першій статті 201 ЦК України визначено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом (абзац перший частини четвертої, абзац перший частини шостої статті 277 ЦК України).

У частині сьомій статті 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Пунктом 15 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам також роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Крім того, пунктом 19 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У статті 10 Конвенції визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

У рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто поширює інформацію, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів тощо.

Отже, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження щодо позивача. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Отже, особа, яка висловлює не факти щодо позивача, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволення позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що поширена інформація, яку позивач вважає недостовірною та такою, що принижує його честі, гідність та ділову репутацію, була викладена відповідачкою та іншими особами у заяві від ІНФОРМАЦІЯ_4 і направлена до Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, а також розміщена відповідачкою ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook» у загальнодоступній групі - на сторінці ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області не є поширенням недостовірної інформації щодо позивача у розумінні статті 277 ЦК України, а є реалізацією відповідачкою свого конституційного права, визначеного статтею 40 Конституції України, і таке звернення не є поширенням недостовірної інформації.

Дослідивши зміст заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 від ІНФОРМАЦІЯ_4, суд першої інстанції встановив, що вказані особи, вважаючи, що в діях ОСОБА_12 можливо наявний склад екологічного злочину та те, що його діяльність порушує інші вимоги законодавства, просили ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, як державний орган, який компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, вжити до позивача відповідних заходів реагування.

При цьому в ході перевірки відомостей, зазначених у вказаній заяві, ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області дійсно було встановлено ряд порушень щодо дотримання позивачем вимог законодавства про побічні продукти тваринного походження, останньому було видано припис на усунення порушень та складено на нього протокол про адміністративне правопорушення, про що зазначено в листі ГУ Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області від 21 листопада 2023 року за № Вих-02/4674-23.

Верховний Суд погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій.

Усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (стаття 40 Конституції України).

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України «Про звернення громадян»).

Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи (частина перша статті 19 Закону України Законом України «Про звернення громадян»).

Суди повинні брати до уваги, що у разі, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформацію не було підтверджено, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17 (провадження № 61-4388св18), від 10 червня 2019 року у справі № 310/5745/16-ц (провадження № 61-40572св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 554/10962/16-ц (провадження № 61-44796св18), від 23 лютого 2021 року у справі № 487/6565/16-ц, від 04 липня 2024 року у справі № 910/23597/17 та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

На зазначеному судам наголошено також у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», де зазначено, що судам необхідно встановлювати, чи є особи, яким адресовані відповідні звернення, компетентними для перевірки інформації, викладеної в цих зверненнях.

Отже, надана відповідачкою органам інформація, що містить певні відомості про позивача, повідомлені не з метою поширення негативної інформації про нього, а з метою перевірки цієї інформації уповноваженими на це законом посадовими особами в установленому законом порядку. Доказів того, що метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 не надано, у зв`язку із чим, відсутні підстави для спростування такої інформації.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного аналізу висловлювань відповідачки спростовуються його змістом, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію та спростування поширеної недостовірної інформації.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи на підставі недопустимих доказів, оскільки обставини справи встановлені на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону.

Верховний Суд звертає увагу на те, що позивач пред`явив позов лише до ОСОБА_2 , незважаючи на те, що лист від ІНФОРМАЦІЯ_4 є колективним зверненням.

Суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги щодо поширення відповідачкою інформації про позивача з використанням його фотографій без його згоди, суди надали цим доводам належну правову оцінку.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно із частиною абзацом 1 частини першої, частини третьої статті 308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVA v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року).

Відносно фотографій Європейський Суд вказав, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є, таким чином, однією з головних складових особистого розвитку. Воно передбачає, головним чином, право особи контролювати використання цього зображення, в тому числі і не дозволяти його опублікувати. Хоча головною метою статті 8 є захист особи від неправомірного втручання з боку державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватись від такого втручання: окрім такого негативного заходу, можуть існувати позитивні зобов`язання, невід`ємні від ефективної поваги до приватного або сімейного життя особи. Ці зобов`язання можуть передбачати здійснення заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою. Це стосується також захисту зображення особи від зловживання з боку інших осіб (VON HANNOVER v. GERMANY (№ 2), № 40660/08, 60641/08, § 96, 98, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що при встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів враховується, який внесок зроблений інформацією з розміщенням фотографії до обговорення, що має загальний інтерес. У справі, яка переглядається Верховним Судом, фотографія позивача не містить приватних, сімейних зображень, є відкритою на інтернет-сторінці й стосується інформації, яка, по-перше, є оціночною, а, по-друге, містить загальний інтерес місцевої громади.

Посилання ОСОБА_1 на неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 347/1525/14-ц, від 01 лютого 2018 року у справі № 461/6366/15-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц, є безпідставними, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із частиною першою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У справі, що переглядається в касаційному порядку, встановлено та не спростовано матеріалами справи та сторонами те, що представником ОСОБА_2 - адвокатом Тарасенком В. С. на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції було надано суду такі докази: договір про надання правничої допомоги від 18 січня 2024 року, укладений між Адвокатським бюро «Василя Тарасенка» в особі керуючого партнера Тарасенка В. С. та ОСОБА_2 ; додаток № 1 від 18 січня 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 18 січня 2024 року;квитанцію до прибуткового касового ордера від 18 січня 2024 року № 1 на суму 4 000 грн; акт приймання-передачі від 25 липня 2024 року за договором про надання правничої допомоги від 18 січня 2024 року; квитанцію до прибуткового касового ордера від 25 липня 2024 року на суму 4 000 грн.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, урахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи відсутність обґрунтованих заперечень позивача щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 000 грн витрат на правничу допомогу.

ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами неспівмірності витрат на правничу допомогу, заявлених відповідачкою (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Верховний Суд погоджується зі здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат та вважає, що підстави для скасування чи зміни оскаржуваного додаткового рішення суду відсутні.

Усі доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судами попередніх інстанцій належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 06 травня 2025 року зупинено виконання оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду у касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування цього додаткового судового рішення, тому виконання додаткового рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2024 року підлягає поновленню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 липня 2024 року, додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 листопада 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін

Поновити виконання додаткового рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець