1Справа № 332/2715/25 2/335/2829/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Стеценка А.В., за участю секретаря судового засідання Резніченко Ю.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Демянчук А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду міста Запоріжжя з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що 03.01.2023, приблизно о 13 год 00 хв, на блокпосту у Василівському районі Запорізької області у автомобілі ГАЗ 2752 з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який не пересувався, інспекторами групи реагування патрульної поліції СПД ВП № 1 Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області Ященком О.М. та Іщенком Д. було незаконно затримано позивача ОСОБА_2 , на якого незаконно було складено протокол, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП, та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Постановою судді Заводського районного суду міста Запоріжжя від 25.09.2023 у справі № 332/204/23 провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП, стосовно позивача було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2024 у справі № 332/2926/24 скасовано постанову поліцейського групи реагування патрульної поліції СПД ВП № 1 Василівського РУП Запорізької області Ященка О.М. від 03.01.2023 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.05.2025 вищезазначене рішення суду залишено без змін.

Проте до моменту набрання вищезазначеним рішенням законної сили державним виконавцем було відкрите виконавче провадження з виконання постанови поліцейського, накладено арешт на кошти позивача, стягнуто з рахунку позивача грошові кошти в сумі 30990,41 грн. 21.02.2025 позивачеві було повернуто частину стягнутих коштів в сумі 27954,82 грн, а виконавче провадження закрито.

Позивач зазначає, що неправомірними діями поліцейських, які полягали в незаконному здійснені провадження у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 126 та ч. 2 ст. 130 КУпАП, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у сильних душевних хвилюваннях, викликаних погіршенням матеріального становища внаслідок понесення ним витрат на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору, необхідністю витрачання коштів та зусиль на відновлення справедливості, позбавленням можливості вести звичний спосіб життя. У зв`язку з притягнення позивача до адміністративної відповідальності він пережив неймовірне емоційне розчарування, не міг продовжувати свою громадську діяльність. Через арешт виконавцем коштів на рахунку позивача він був позбавлений можливості користуватися свої грошовим забезпеченням, був вимушений позичати кошти на саме необхідне. 08.11.2024 з банківської картки ОСОБА_2 було примусово списано грошові кошти в сумі 30990,41 грн., що вкрай негативно вплинуло на його моральний стан, оскільки він знав, що 04.11.2024 судом було скасовано постанову про накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу. Подання відповідачем апеляційної скарги на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2024 змусило позивача ще півроку страждати через невизначеність та відтермінування відновлення справедливості. Вказані вимушені зміни у житті позивача спричинили йому душевні страждання через почуття меншовартості та несправедливості, які він пережив через неможливість користування грошовим забезпеченням, матеріальні обмеження у житті та службі, які він був змушений пережити. Моральну шкоду позивач оцінив у 154950,00 грн., яку просив стягнути з відповідача.

Ухвалою судді Заводського районного суду міста Запоріжжя від 02.06.2025 справу за позовом ОСОБА_2 передано за підсудністю до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя.

27.06.2025 справу передано в провадження судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя Стеценка А.В.

Ухвалою судді від 30.06.2025 відкрито провадження у справі, розпочате у справі підготовче провадження, призначене підготовче засідання, встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи.

14.07.2025 відповідачем подано відзив, в якому представник Головного управління Національної поліції в Запорізькій області заперечував проти позову ОСОБА_2 . В обґрунтування заперечень представник відповідача зазначив наступне.

03.01.2023 о 13 год 00 хв під час несення служби поліцейським ГРПП відділення поліції № 1 Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області старшим сержантом поліції Ященком О.М. на блокпосту в районі вулиці Радянській на в`їзді в смт Степногірськ Запорізької області зупинено транспортний засіб ГАЗ 2752 д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 з явними ознаками наркотичного сп`яніння (зіниці очей, які не реагують на світло). Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння у встановленому законодавством порядку позивач відмовився.

Під час перевірки бази даних Інформаційного порталу Національної поліції щодо наявності/відсутності діючих стягнень щодо ОСОБА_2 поліцейським було з`ясовано, що ОСОБА_2 постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя області від 01.11.2022 у справі № 332/1915/22 позбавлений права керування транспортними засобами на 1 рік за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Враховуючи те, що при зупинці транспортного засобу ГАЗ 2752 д.н.з. НОМЕР_1 та спілкуванні з водієм, працівником поліції було виявлено у ОСОБА_2 ознаки наркотичного сп`яніння та виявлено факт позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, у поліцейського були всі наявні підстави для притягнення винної особи до адміністративної відповідальності. Отже, поліцейські діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Постановою Заводського районного суду міста Запоріжжя від 25.09.2023 у справі № 332/204/23 провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП, стосовно позивача було закрито через недоведеність в діях позивача події і складу адміністративного правопорушення.

Позивачем не надано суду доказів завдання йому моральної шкоди в зазначеному в позові розмірі, не доведено існування причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників поліції та наслідками у виді моральної шкоди. Будь-яких підтверджень позбавлення можливості вести звичний спосіб життя, працювати та займатися, наявності сильних душевних страждань матеріали справи не містять.

Також позивачем не доведено, що складений стосовно нього протокол про адміністративне правопорушення не відповідав вимогам законодавства, а поліцейський, який його склав, діяв протиправно.

Постанова поліцейського ГРПП СПД ВП № 1 Василівського РУП Запорізької області Ященка О.М. від 03.01.2023 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП, скасована судом з формальних підстав, оскільки відповідачем не надано суду відеозапис із зафіксованою подією правопорушення, який був знищений до моменту звернення позивача до суду з адміністративним позовом через сплив строку його зберігання.

Зазначений позивачем розмір моральної шкоди є явно завищеним та не ґрунтується на нормах закону.

Окрім вищезазначеного, представник відповідача зазначив, що Головне управління Національної поліції в Запорізькій області є неналежним відповідачем, а позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійснені ним свої повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади.

Інших заяв по суті справи сторони до суду не подавали.

Ухвалою від 28.07.2025 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 13 год 00 хв 15.09.2025.

15.09.2025 розгляд справи було відкладено до 10 год 30 хв 02.10.2025.

Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Також позивач до закінчення судових дебатів заявив про намір подати до суду докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення в справі.

Представник відповідача заперечувала проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вставновив наступні фактичні обставини.

03.01.2025 поліцейським групи реагування патрульної поліції відділу поліції № 1 Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області Ященком О.М. стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 с. 130 КУпАП, згідно якого, 03.01.2023 о 13 год 00 хв у Василівському районі Запорізької області, біля блокпосту, ОСОБА_2 керував транспортним засобом ГАЗ 2752, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння (зіниці очей, які не реагують на світло). Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння у встановленому законодавством порядку водій відмовився в медичному закладі. Своїми діями порушив п. 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАБ № 622782 від 03.01.2023 (а.с. 21), винесеною поліцейським ГРПП СПД відділу поліції № 1 Василівського РУП ГУНП в Запорізькій області Ященком О.М., 03.01.2023 о 13 год 00 хв, Василівський район, смт Степногірськ по вул. Радянська водій ОСОБА_2 , керував транспортним засобом ГАЗ 2752 з номерним знаком НОМЕР_1 без права керування транспортним засобом, а саме був позбавлений права керування Заводським районним судом міста Запоріжжя від 01.11.2022, порушення пп. «а» п. 2.1 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч 4 ст. 126 КУпАП. Постановою застосовано до позивача адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20400,00 грн. Копію постанови позивач отримав 03.01.2023, про що власноручно зазначив у графі 9 зазначеної постанови.

31.03.2023 державним виконавцем Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження № 71063517 з виконання вищезазначеної постанови. В ході виконання постанови 06.04.2023 державним виконавцем було винесену постанову про арешт коштів боржника.

Постановою судді Заводського районного суду міста Запоріжжя від 25.09.2023 у справі № 332/204/23 (а.с. 19, 20) провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП, стосовно позивача було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення. Постанова обґрунтована тим, що ОСОБА_2 свою провину у вчинені інкримінованого йому правопорушення не визнав, факт керування ним транспортним засобом заперечував, проте на вимогу поліцейського погодився пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у закладі охорони здоров`я. Відеозапис подій відсутній, а особи, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення як свідки, до суду не з`явилися. У закладі охорони здоров`я ОСОБА_2 було запропоновано здати сечу для лабораторного дослідження, на що він погодився, але в ході здачі не зміг забезпечити надання біологічного середовища… З досліджених документів не вбачається, що лікарем було запропоновано відібрання іншого біологічного середовища. Переконливих аргументів для невикористання інших методів суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про порушення порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння, що в сукупності із запереченням ОСОБА_2 призвело до неможливості допустимості судом доказів, зібраних з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку із відсутні підстави для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

З пояснень представника позивача судом встановлено, що 16.05.2024 позивач звернувся до Заводського районного суду міста Запоріжжя з адміністративним позовом про скасування постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП серії БАБ № 622782 від 03.01.2023.

Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2024 у справі № 332/2926/24 (а.с. 22) скасовано вищезазначену постанову у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП. Рішення суду обґрунтоване тим, що відповідач надав суду матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача, але в цих матеріалах відсутнє відео з фіксацією подій, що стали підставою для винесення оскаржуваної постанови, та відсутні пояснення свідків.

08.11.2024 в ході виконання постанови про накладення адміністративного стягнення серії БАБ № 622782 від 03.01.2023 з рахунку позивача примусово списані грошові кошти в сумі 30060,78 грн. (а.с. 15).

05.02.2025 на підставі рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2024 у справі № 332/2926/24 державним виконавцем винесено постанову про зняття арешту з коштів позивача. У цей же день державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 71063517 у зв`язку зі скасуванням рішення, що підлягало виконанню.

21.02.2025 позивачеві повернуті на банківський рахунок повернуті грошові кошти в сумі 27277,98 грн., стягнуті в ході виконання постанови про накладення адміністративного стягнення серії БАБ № 622782 від 03.01.2023 (а.с. 16).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.05.2025 (а.с. 23, 24) апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2024 у справі № 332/2926/24 залишено без задоволення, а зазначене рішення без змін.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР (далі Закону № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1)постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

З урахуванням наведених правових норм Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2025 у справі 335/6977/22 виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (пункт 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

У постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19 Верховний Суд дійшов висновку, що протокол в справі про адміністративне правопорушення є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.

Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.

Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

В постанові від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів (стаття 221 КУпАП).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.

За результатами розгляду справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, якщо за наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд оцінює правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, чи складено його відповідно до статті 256 КУпАП уповноваженою на те особою та чи діяв патрульний поліцейський під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до закону в межах покладених на нього функцій та завдань, про що зазначає у своїй постанові.

Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперенчність) дій працівників патрульної поліції вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі 335/6977/22 дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Судом таких ознак очевидної протиправності дій поліцейського при складані стосовно позивача протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП, не встановлено.

Ураховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, суд доходить висновку, що оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, завданої накладенням на позивача штрафу за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 та вони відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення ( такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 справа №752/17832/14-ц ( провадження № 14-538цс19).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 04.11.2024 у справі № 332/2926/24 скасовано постанову поліцейського групи реагування патрульної поліції СПД ВП № 1 Василівського РУП Запорізької області Ященка О.М. від 03.01.2023 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.05.2025 вищезазначене рішення суду залишено без змін.

Отже, адміністративне стягнення у виді штрафу накладено на позивача незаконно, що завдало останньому моральних страждань, викликало необхідність вжиття додаткових незапланованих заходів щодо відновлення порушених прав. Звернення незаконної постанови до виконання призвело до тривалого обмеження прав позивача та вільне володіння грошовим забезпеченням.

Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем є істотно завищеним та неспіввісний з глибиною моральних страждань, завданих протиправним рішенням службової особи відповідача.

Виходячи із засад розумності та справедливості, суд доходить висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача в рахунок відшкодування завданої йому незаконним накладенням штрафу моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн. На переконання суду, такий розмір відшкодування моральної шкоди буде достатнім для поновлення порушених прав позивача.

Надаючи оцінку аргументам відзиву на позов в частині неналежності відповідача, судом враховуються правові висновки з цього питання, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, а саме, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (п. 43 постанови). Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п. 44 постанови). Сам факт стягнення коштів із Державного бюджету не може бути підставою для залучення до участі у справі відповідачем Державної казначейської служби України чи її територіального органу. Відтак, доводи відзиву відповідача у цій частині не заслуговують на увагу і не є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, моральна шкода в визначеному судом розмірі підлягає стягненню на користь позивача з держави, а не з відповідача.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Представник позивача до закінчення судових дебатів звернувся до суду із заявою про намір подати докази щодо розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

З огляду на викладене, необхідно призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати та встановити позивачеві строк на подання до суду доказів щодо розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 142, 263, 265, 272, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним накладенням штрафу.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з

Судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначити на 14 год 00 хв 27 жовтня 2025 року, яке провести без повідомлення учасників справи.

Встановити позивачеві строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу до 20 жовтня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених уч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя А.В. Стеценко