УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 201/14171/24

провадження № 61-12395ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

зацікавлена особа - Відділ № 15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в особі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025 року у складі судді Куць О. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Космачевської Т. В., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

На обґрунтування заяви зазначив, що він народився у м. Горлівка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , про що зроблено відповідний актовий запис від 18 липня 1972 року № 1270.

Вказував, що у свідоцтві про народження батьком зазначено ОСОБА_2 (національність - українець) та матір`ю - ОСОБА_3 (національність - українка).

Також вказував, що з моменту народження він постійно проживав на території України, але паспорт громадянина України не отримав, мав паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданий 17 грудня 1987 року Димитровським МВВС Донецької області.

Зазначав, що зазначений документ був ним втрачений у зв`язку з військовою агресією та проведенням на території його постійного місця проживання активних бойових дій. Тобто на даний час у нього відсутній документ, який підтверджує факт реєстрації постійного місця проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Також вказував, що у серпні 2024 року він звернувся до відділу № 15 у місті Павлограді Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про первинне оформлення паспорта громадянина України, оскільки відсутність вказаного документа перешкоджає йому повноцінно користуватись своїми правами, проте йому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України.

У зв`язку з чим просив встановити факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , уродженця м. Горлівка Донецької області на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року. В решті вимог заяви - відмовлено.

У жовтні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги повністю.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 09 серпня 2023 року у справі № 494/1239/19, від 23 лютого 2022 року у справі № 195/1135/20.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Тлумачення статті 315 ЦПК України дає підстави для висновку, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, є невичерпним і в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 363/214/17-ц (провадження № 61-15154св18).

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Підстави встановлення громадянства України встановлені статтею 8 Закону України «Про громадянство України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) зазначено, якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20) зазначено, що при встановленні факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року між сторонами відсутній спір про право.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 24 березня 2021 року у справі № 521/6094/19 (провадження № 61-15297св20).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Горлівка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

У вказаному свідоцтві про народження батьком ОСОБА_1 значиться ОСОБА_2 (національність - українець), а матір`ю - ОСОБА_3 (національність - українка).

З моменту народження ОСОБА_1 постійно проживав на території України, але паспорт громадянина України не отримував.

Матеріали справи містять копію картки прописки, в якій зазначено, що ОСОБА_1 народився у м. Горлівка Донецької області, національність - українець, з 08 лютого 1994 року по 08 серпня 1998 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з довідки форми Б, яка видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як громадянину України, останній відбував покарання за вироком Димитровського міського суду від 23 липня 1999 року з 23 липня 1999 року до 30 грудня 2000 року.

ОСОБА_1 належав паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Димитровським МВВС Донецької області від 17 грудня 1987 року, тобто паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року, який був втрачений заявником у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та проведенням на території його постійного місця проживання активних бойових дій.

Зазначене підтверджується відповіддю відділу № 15 у місті Павлограді Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 20 серпня 2024 року. Відповідно до якої ОСОБА_1 17 грудня 1987 року був документований Димитровським МВВС Донецької області паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 . Між тим, видати паспорт громадянина України неможливо з підстав відсутності документів, які б підтверджувати факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

Матеріалами справи також підтверджено, що заявник має РНОКПП - НОМЕР_3 .

Даних про перетин заявником державного кордону з моменту його народження по час звернення до суду матеріали справи не містять.

Таким чином, задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суди обґрунтовано виходили з того, що ОСОБА_1 належними доказами підтвердив факт свого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Оскаржувані судові рішення не суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 494/1239/19, від 23 лютого 2022 року у справі № 195/1135/20, на які посилається заявник у касаційній скарзі, оскільки фактичні обставини у цих справах є різними.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Посилання на різні постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Отже, для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з наданою судами оцінкою доказам, проте, на підставі вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень встановлено, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Відділ №15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 25 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник