Справа № 521/2598/25
Провадження № 2/521/2999/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Гриневич І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 59 911,32 гривень за період роботи липень - серпень 2023 року, середній заробіток за 184 днів (6 місяців) затримки по день фактичного розрахунку, в розмірі 151 518,00 гривень, кошти за невикористану відпустку (за 33 дні) в розмірі 27 778 гривень, витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на посаді «Продавця-консультанта», наказом від 31.08.2023 року № Z00/30/08/066 був звільнений за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. Після звільнення з ним не проведено повний розрахунок, а саме: не виплачено заробітну плату за липень та серпень 2023 року; не виплачено компенсацію за невикористані відпустки станом на день звільнення; не сплачено за нього єдиний соціальний внесок за липень та серпень 2023 року. Зазначає, що заробітна плата за один місяць становила 29 955,66 гривень та заборгованість по заробітній платі станом на день подачі позову становить 59 911,32 гривень, за період липень-серпень 2023 року. А також не використані дні відпустки, становлять суму, яка розрахована наступним чином: 25 253,00 гривень (середньомісячна заробітна плата) поділити на 30 днів та помножити на 33 дні (невикористані дні відпустки), що в кінцевому результаті становить 27 778,00 гривень.

Вказує, що затримка заробітної плати складає 190 днів, але з вищенаведених підстав можливо стягувати не більші ніж за шість місяців, тобто ця сума складає 151 518,00 гривень (25 253,00 гривень (середньомісячна заробітня плата) * 6 (час затримки сум, які належать працівнику).

Таким чином, враховуючи вищевказане та те, що в додатках до позовної заяви додається договір про надання правової допомоги від 23 липня 2024 року №23072401, на суму 8 000,00 гривень, вважає, що підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача 8 000,00 гривень витрат на правову допомогу.

Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с.57-58)

09 квітня 2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представник відповідача надав до суду додаткові пояснення, в якому зазначив, що у зв`язку з військовою агресією рф Товариство знаходиться під дією форс-мажорних обставин, що унеможливлює підтримання нормальної господарської діяльності. Дані обставини підтверджується ухвалою Господарського суду м. Києва від 24 квітня 2024 року про затвердження плану санації ТОВ «ДІЄСА» до відкриття провадження про банкрутство, якою встановлено знаходження Товариства в стані форс-мажору. Борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку становить 55 930,33 грн., що підтверджується розрахунковими листами.

Представник відповідача також зазначав, що перебування Товариства під дією форс-мажорних обставин, що також підтверджується Сертифікатом №3000-24-0827 від 23.04.2024 року, є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, що призвело до несвоєчасної виплати заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки. Саме Товариство зазнало значних збитків, у зв`язку з чим подаються позови до рф про стягнення збитків. Дані обставини вказують на відсутність вини роботодавця перед колишнім працівником щодо неможливості своєчасно оплатити йому заробітну плату при звільнені та в безпідставному застосуванні до роботодавця, який наразі знаходиться не у стабільному фінансовому стані (досудовій санації) фінансових санкції у вигляді середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку. (а.с. 65-69)

Згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» від 26 лютого 2025 року № 4273-IX назву Малиновського районного суду міста Одеси змінено на Хаджибейський районний суд міста Одеси.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак його представник надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від нього до суду не надходило.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18.11.2020 року по 31.08.2023 року перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», що підтверджується довідкою про період роботи від 14.09.2023р. № 256. (а.с. 40)

Відповідно до наказу про припинення трудового договору від 31.08.2023 року №Z00/30/08/066 позивача було звільнено за угодою сторін згідно із пунктом 1 статті 36 КЗпП України з 31.08.2023 року. (а.с. 41)

За липень та серпень 2023 року позивачу не була виплачена заробітна плата, тому за розрахунками позивача заборгованість по заробітній платі складає 59 911,32 грн. (по 29 955,66 грн. за липень і за серпень 2023 року).

Також позивачеві при звільненні з роботи підлягала виплата компенсації за 33 днів невикористаної щорічної відпустки, про що зазначено у наказі про звільнення №Z00/30/08/066 від 31 серпня 2023 року.

Сума невикористаної відпустки за розрахунком позивача складає 27 778,00 грн., яка розрахована наступним чином: 25 253,00 гривень (середньомісячна заробітна плата) поділити на 30 днів та помножити на 33 дні (невикористані дні відпустки).

Відповідно до заяви позивача від 14.03.2024 року, яку було надіслано ТОВ «Дієса», що підтверджується дублікатом рекомендованого повідомлення № 765, вбачається що позивач звертався до відповідача стосовно надання інформації щодо загальної суми виплаченої заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розмірів і підстав відрахувань та утримань (ЄСВ, військовий податок, ПДФО) із заробітної плати помісячно за період роботи з вересня 2022 року по день звільнення; надання інформації про суми невиплаченої заробітної плати за липень та серпень 2023 року; про суми компенсації за невикористану відпустки станом на день звільнення; нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов?язкове державне соціальне страхування в порядку передбаченому Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування»; у зв?язку з невиплатою з вини Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» належних йому сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, просив нарахувати і платити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; надати інформацію чи повідомлявся письмово ОСОБА_1 про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, як це передбачено ст. 116 К3пП. (а.с. 42-44,45)

Відповідно до довідки № Z від 15.09.2023 року про нараховані (виплачені) протягом 2022 року суми оподатковуваних доходів та утриманих сум податків на доходи фізичних осіб вбачається, що ОСОБА_1 нараховано заробітної плати за липень 2023 року у сумі 25 324,67 грн. та за серпень 2023 року у сумі 34 568,65 грн.. (а.с. 47)

В матеріалах справи міститься довідка про доходи від 18.09.2023 року з якої також вбачається, що ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за липень 2023 року у сумі 25 324,67 грн. та за серпень 2023 року у сумі 34 568,65 грн.. (а.с. 46)

Відповідно до розрахункових листків, які були надані до суду відповідачем ТОВ «Дієса» вбачається, що борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку становить 55 930,33 грн., однак ця сума розрахована з утриманням відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати позивача. (а.с. 71-72)

Судом встановлено, що відповідно до довідки Пенсійного фонду України Форма ОК-5, яка сформована 06.03.2024 року, за звітний рік 2023 року, а саме за липень та серпень 2023 року страхувальник, тобто Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», страхові внески не вносило. (а.с. 48-49)

Відповідно до матеріалів справи судом було зроблено власний розрахунок, щодо заборгованості по заробітній платі, а саме за липень 2023 року відповідно до розрахункового листа ТОВ Дієса вбачається, що до сплати відповідачу ОСОБА_1 нараховано 25 324,67 грн. (6700 грн. оклад по годинах + 18 624,67 грн. місячна премія), за серпень 2023 року відповідно до розрахункового листа ТОВ Дієса вбачається, що до сплати відповідачу ОСОБА_1 нараховано 34 586,65 грн. (6700 грн. оклад по годинах + 27 886,65 грн. компенсація відпустки).

Однак відповідно до розрахункового листа ТОВ Дієса за вересень 2023 року до сплати відповідачу ОСОБА_1 було донараховано місячну премію у розмірі 9 567,35 грн..

Таким чином суд приходить до висновку, що у липні 2023 року заробітна плата позивача була у розмірі 25 324,67 грн. (6700 грн. оклад по годинах + 18 624,67 грн. місячна премія), а у серпні 2023 року була у розмірі 16 267,35 грн. (6700 грн. оклад по годинах + 9 567,35 грн. місячна премія), також ця сума розрахована без утримання відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати позивача.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами (ст. 97 КЗпП України).

Відповідно до ст.ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Частиною 1 ст. 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ ДІЄСА до 31 серпня 2023 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою.

Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч.1 ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку або на момент розгляду справи в суді.

Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме до дня винесення судового рішення по справі, слід зазначити, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Так, 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці лише якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Тож у разі перевірки чи виникнення судового спору роботодавцю потрібно буде доводити, що причиною порушення строків виплати зарплати була саме непереборна сила.

Згідно листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.

Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутній відзив на позовну заяву поданий стороною відповідача у встановлені строки, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума заборгованості по заробітній платі не відповідає вимогам вказаних вище норм, тому підлягає задоволенню частково.

При цьому судом було зроблено власний розрахунок заборгованості по заробітній платі без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати за період роботи липень - серпень 2023 року, відповідно до якого стягненню підлягає заборгованість у розмірі 41 592,02 грн. (заробітна плата за липень 2023 року 25 324,67 грн. + заробітна плата за серпень 2023 року 16 267,35 грн.). Суд при розрахунку заборгованості виходив з того, що заробітну плату позивач отримував кожного місяця в різному розмірі та відповідно до розрахункових листів ТОВ Дієса заробітна плата за липень 2023 року складала 25 324,67 грн., а заробітна плата за серпень 2023 року складала 16 267,35 грн..

Суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати за період роботи липень - серпень 2023 року в сумі 41 592 гривень 02 копійки. Позовна вимога про компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 27 778 гривень підлягає задоволенню в повному розмірі.

Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, то в цій частині позову необхідно відмовити, оскільки як судом встановлено відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати.

Щодо стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу (правову) допомогу у сумі 8 000 грн 00 коп., суд зазначає про таке.

Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічний висновок викладено в постанові ВП ВС від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

Позивач стверджує, що судові витрати на правову допомогу склали 8 000 гривень 00 копійок, та на підтвердження вказаного факту надає суду посвідчені копії: Договору № 23072401 від 23.07.2024 року про надання правничої (правової) допомоги, що укладений між позивачем та ТОВ «ЛІГЛ» в особі директора Герасімова Станіслава та фіскальний чек на суму 8000 грн.. (а.с. 37,38)

Суд не бере до уваги фіскальний чек на суму 8000 грн. від 23.07.2024 року, оскільки в ньому зазначено: заява про видачу судового наказу про стягнення аліментів 5000 грн., завірення копій документів 2 000 грн., складання заяви до поліції 1 000 грн., а предметом розгляду даної справи є трудовий спір.

Судом встановлено, що в матеріалах відсутній акт прийому-передач послуг з детальним описом наданих послуг по справі 521/2598/25.

Отже, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн., проте не надає суду належних та допустимих доказів, що позивач поніс такі витрати, тому що в матеріалах справа відсутні докази того, що позивач поніс ці витрати саме у зв`язку з розглядом даної справи.

Також, суд звертає увагу позивача, що договір про надання правничої допомоги № 23072401 від 23.07.2024р., що укладений між позивачем та ТОВ «ЛІГЛ» в особі директора Герасімова Станіслава, згідно якого вартість надання юридичних послуг, зазначених в п.1.2 цього договору становить 8000грн., не є належним та допустимим доказом понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 8000,00 гривень, а судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, оскільки суд не може встановити, які саме послуги надавались адвокатом для позивача, яка їх вартість та чи співмірні такі витрати із складністю справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц (провадження №61-15441с19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (§ § 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи все вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги яка стосується стягнення на корить позивача з відповідача судових витрат на правову допомогу.

Крім того, з відповідача на користь держави, згідно вимоги ст.141 ЦПК України, слід стягнути судовий збір в сумі 1211,20 грн. за подання позовної вимоги про стягнення заробітної плати, від сплати якої позивач звільнений.

Керуючись Законами України «Про оплату праці», «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», «Про торгово-промислові палати в Україні», ст.ст. 47, 94, 97, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 263, 617 ЦК України, 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (, місцезнаходження: вул. В. Васильківська, 45, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати за період роботи липень - серпень 2023 року в сумі 41 592 (сорок одна тисяча п`ятсот дев?яносто два) гривень 02 копійки.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (, місцезнаходження: вул. В. Васильківська, 45, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 27 778 (двадцять сім тисяч сімсот сімдесят вісім) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (, місцезнаходження: вул. В. Васильківська, 45, м. Київ, 03150) на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17 жовтня 2025 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН