ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 463/6675/23

провадження № 61-1135св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька Ігор Васильович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

Короткий зміст позовних вимог

1. У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Петелька І. В., про визнання права власності, визначення часток співвласників у спільній сумісній власності.

2. Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору дарування від 18 листопада 1992 року їй належить 33/50 частин будинку АДРЕСА_1 , а 17/50 частин будинку належали її батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. 07 грудня 2006 року батько склав заповіт, за яким усе своє майно, в тому числі і земельну ділянку площею 0.10 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , заповів її рідному братові ОСОБА_2 .

4. Зазначала, що вищезазначена земельна ділянка передана їй та спадкодавцю в приватну власність в порядку приватизації земельної ділянки.

5. Вважала, що вона є спадкоємицею за законом першої черги, а на час відкриття спадщини досягла пенсійного віку, тому їй як непрацездатній повнолітній дитині спадкоємця належить право на обов`язкову частку в спадковому майні.

6. Вказувала, що зверталася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Петельки І. В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак приватний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, обґрунтовуючи тим, що за життя спадкодавця не досягнуто згоди щодо визначення між співвласниками часток у праві спільної власності на земельну ділянку, що позбавляє її можливості оформити право на спадщину на належну спадкодавцеві частину земельної ділянки.

7. Оскільки визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, тому належним та ефективним способом захисту є визнання за нею як за спадкоємцем першої черги, який має право на обов`язкову частку, права власності на частину земельної ділянки, належної спадкодавцю в праві спільної власності на земельну ділянку.

8. Наголошувала, що між нею та спадкодавцем не укладено угоди про порядок користування земельною ділянкою, тому при визначені розміру частки спадкодавця у земельній ділянці слід виходити з розміру його частки у будинковолодінні, розташованому на зазначеній земельній ділянці.

9. Враховуючи викладене просила суд визнати за нею право власності на 745/1000 земельної ділянки, кадастровий номер :07:011:0083, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), з яких 33/50 ідеальних частин набуто в порядку приватизації земельної ділянки та 85/1000 ідеальних частин набуто в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

10. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року у складі судді Мармаша В. Я. позов задоволено частково.

11. Визначено за ОСОБА_1 33/50 ідеальних частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер: :07:011:0083, переданої для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

12. В іншій частині позову відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.

13. Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що оскільки через відсутність згоди між сторонами щодо розміру частки співвласників у спільному майні позивачка не може розпоряджатися своєю часткою у справі власності на земельну ділянку, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за останньою 33/50 частки на земельну ділянку. Судом враховано, що на час набуття позивачкою права власності на частину домоволодіння був передбачений автоматичний перехід права власності на земельну ділянку з необхідністю подальшого оформлення такого права.

14. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що інша частина земельної ділянки (17/50), яка належить відповідачу, не могла входити до складу спадщини на час смерті ОСОБА_3 у 2012 році, тому не підлягає спадкуванню позивачкою як особою, яка має право на обов`язкову частку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

15. Постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.

16. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 745/1000 часток земельної ділянки, кадастровий номер :07:011:0083, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), з яких 33/50 ідеальних частин набутих в порядку приватизації земельної ділянки та 85/1000 ідеальних частин набутих в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17. Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що спірна земельна ділянка належала спадкодавцю на праві власності на підставі ухвали Львівської міської ради народних депутатів № 288 від 24 червня 1999 року, а при даруванні частини будинку на користь відповідача останній не оформив на неї право власності, тому 17/50 частин спірної земельної ділянки залишилися у власності ОСОБА_3 і належали йому на день смерті й, відповідно, увійшли до складу спадкового майна. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка має право на спадкування з врахуванням її права на обов`язкову частку у спадщині, що є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на 85/1000 частин зазначеної земельної ділянки в порядку спадкування.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

18. У січня 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 .

19. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

20. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21. У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення місцевого суду.

22. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2018 року в справі № 911/3665/16, 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16, від 27 листопада 2019 року в справі № 461/2328/16-ц, від 02 листопада 2022 року в справі № 606/621/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

23. Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

24. Заявник вказує, що успадковуючи чи набуваючи іншим чином на об`єкт нерухомого майна у набувача (спадкоємця) повинно одночасно виникати право власності на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість.

25. Отже, частка земельної ділянки (17/50) перестала бути самостійним об`єктом з моменту переходу права власності на будинок.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

26. У березні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , у якому вказано, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27. ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 .

28. Свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 підтверджується, що 04 серпня 1979 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб, після укладення якого прізвище дружини - ОСОБА_6 .

29. На підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Личаківським райвиконкомом м. Львова 06 листопада 1992 року, ОСОБА_3 належить право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

30. 18 листопада 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений старшим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Долинською М. С., зареєстрований в реєстрі за № 10554, за умовами якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар 33/50 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м, та складається в цілому з семи кімнат житловою площею 108.8 кв. м та двох кухонь, до складу якого відносяться цегляні гараж Б, сарай В, вбиральня Г, металеві ворота I, металева хвіртка 2, металева огорожа 3, асфальтове замощення.

31. Крім того, в умовах договору сторони домовилися про те, що в користування обдарованої переходять чотири кімнати: 2-3 площею 16,8 кв. м; 2- 4 площею 21,3 кв. м; 2-5 площею 11,9 кв. м; 2-6; кухня 2-7 площею 8.7 кв. м; ванна 2-8 площею 2.4 кв. м; туалет 2-9 площею 1,0 кв. м; коридори 2-1 площею 8,9 кв. м, 2-2 площею 5,1 кв. м, IУ площею 9,7 кв. м та гараж У площею 19,3 кв. м.

32. На підставі договору дарування від 18 листопада 1992 року № 10554 за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на 33/50 частин будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням, виданим 20 листопада 1992 року Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації.

33. Державним актом про право власності на землю серія ЛВ № 50709014 від 05 серпня 1999 року підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі ухвали 5 сесії 3 скликання Львівської міської ради народних депутатів № 288 від 24 червня 1999 року передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,1000 га в межах згідно з планом, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку.

34. Згідно з договором дарування частини будинку, укладеного 07 липня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1658, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 17/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого на земельній ділянці площею 600 кв. м, складається в цілому з семи кімнат житловою площею 108.8 кв. м та двох кухонь, до складу якого відносяться цегляна прибудова А-2, цегляний гараж Б, цегляний сарай В, цегляна вбиральня Г, яма Д, ворота № 1, хвіртка № 2, огорожа № 3, замощення I.

35. Пунктом 2 договору дарування частини будинку від 07 липня 2000 року передбачено, що за згодою сторін у власність обдарованого переходять приміщення: 1-2/12 кв. м (житлова); 1-3/19.5 кв. м (житлова); 1-4/14.9 кв. м (житлова); 1-5/11.2 кв. м (кухня); I/4.9 кв. м (коридор); II/0.7 кв. м (туалет); III/3.1 кв. м (ванна) та 1-1/5.1 кв. м (коридор).

36. На підставі договору дарування від 07 липня 2000 року № 1658 за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 17/50 частин будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням серія НОМЕР_4 , виданим 28 травня 2001 року Львівським обласним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки.

Позиція Верховного Суду

37. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

38. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

39. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

40. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

41. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

42. Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін у справі. Згідно заповіту від 07 грудня 2006 року спадкодавець заповідав все своє майно відповідачу, у тому числі земельну ділянку, надану для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .

При цьому вона, як непрацездатна дочка спадкодавця, згідно статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині.

Також заявниця вказувала, що має право на 33/50 частин земельної ділянки у зв`язку із приватизаціє такої разом із своїм батьком.

Таким чином, просила суд визнати за нею право власності на 745/1000 спірної земельної ділянки, з яких 33/50 ідеальних частин набуто в порядку приватизації земельної ділянки та 85/1000 ідеальних частин набуто в порядку спадкування за законом після смерті батька.

43. Місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги частково та визнаючи за позивачкою 33/50 ідеальних частки на земельну ділянку, виходив із того, що станом на 2000 рік сторони вже набули права власності на частину земельної ділянки у зв`язку з автоматичним переходом права власності на земельну ділянку з необхідністю подальшого оформлення такого права після набуття у власність частин домоволодіння, а саме позивачка - 33/50, а відповідач - 17/50, однак не оформили зазначене право у встановленому порядку.

З огляду на набуття сторонами права власності на частини домоволодіння й, відповідно, частини земельної ділянки сторонами, суд вказав, що 17/50 частин земельної ділянки не могли увійти до складу спадщини, оскільки такі перейшли до відповідача після дарування батьком йому 17/50 частин житлового будинку.

44. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, виходив із того, що спірна земельна ділянка належала спадкодавцю на праві власності на підставі ухвали Львівської міської ради народних депутатів № 288 від 24 червня 1999 року, а при даруванні частини будинку на користь відповідача останній не оформив на неї право власності, тому 17/50 частин спірної земельної ділянки залишилися у власності ОСОБА_3 і належали йому на день смерті й, відповідно, увійшли до складу спадкового майна. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачка має право на спадкування з врахуванням її права на обов`язкову частку у спадщині, що є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на 85/1000 частин зазначеної земельної ділянки в порядку спадкування.

45. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

46. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

47. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

48. Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

49. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

50. Судами встановлено, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є двоє його дітей: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

51. Згідно із заповітом, складеним ОСОБА_3 07 грудня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л. А., зареєстрованого в реєстрі за № 2264, усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті і на що він за законом буде мати право, в тому числі належну йому на праві власності земельну ділянку, надану для обслуговування будинку по АДРЕСА_1 , заповів своєму синові - ОСОБА_2 (а. с. 10).

52. ОСОБА_1 , будучи повнолітньою непрацездатною дитиною спадкодавця, має право на обов`язкову частку у спадщині в розмірі 1/4 частки спадкового майна.

53. Як вказувалось вище, апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, дійшов висновку, що до складу спадщини увійшло 17/50 частин земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

54. Разом із тим, вказані висновки є помилковими з огляну на таке.

55. Судами встановлено, що згідно з договором дарування частини будинку, укладеного 07 липня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1658, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 17/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого на земельній ділянці площею 600 кв. м, складається в цілому з семи кімнат житловою площею 108.8 кв. м та двох кухонь, до складу якого відносяться цегляна прибудова А-2, цегляний гараж Б, цегляний сарай В, цегляна вбиральня Г, яма Д, ворота № 1, хвіртка № 2, огорожа № 3, замощення I.

56. Відповідно до положень статті 30 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору дарування від 07 липня 2000 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (не більше 0,1 гектара у містах), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

57. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.3-8.5) наголосила на тому, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; - стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

58. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), аналізуючи можливість набуття права власності у період з 01 січня 2002 року по 20 червня 2007 року дійшла висновку, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику».

59. Апеляційний суд правомірно виснував, що на момент укладення договору дарування від 07 липня 2000 року при відчуженні об`єктів нерухомого майна закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права.

60. При цьому спірна земельна ділянка набула ознак об`єкта права власності, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю (а. с. 18).

61. Разом із тим, судом апеляційної інстанції не враховано, що з часу набуття на підставі договору дарування 17/50 частин домоволодіння до відповідача перейшло й право власності на 17/50 частин земельної ділянки в установленому законом порядку, а тому не втрачається та зберігається за ОСОБА_2 до його належного переоформлення, оскільки право користування земельною ділянкою, отримане до набрання чинності новою редакцією ЗК України, визнається державою в повному обсязі.

62. З огляду на викладене, висновки апеляційного суду про те, що спірна частина земельної ділянки через неоформлення відповідачем прав на неї після набуття у власність 17/50 частин домоволодіння увійшла до складу спадщини, є помилковими.

63. Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що спірна частина земельної ділянки (17/50) вже не могла входити до складу спадщини на момент смерті ОСОБА_3 у 2012 році, у зв`язку з чим позивачка не має прав на спадкування щодо неї на підставі статті 1241 ЦК України як особа, яка досягла пенсійного віку та має право на обов`язкову частку в спадковому майні спадкодавця.

64. Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

65. Отже, у справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норми права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею 85/1000 частин земельної ділянки після смерті ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну ОСОБА_2 задовольнити.

2. Постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року скасувати, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 липня 2024 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович