ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року м. Чернівці

Справа № 727/6153/25

Провадження № 22-ц/822/808/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Литвинюк І. М.,

суддів: Кулянди М. І. Перепелюк І. Б.,

секретар: Собчук І. Ю.,

учасники справи:

позивач Міське комунальне підприємство «Чернівцітеплокомуненерго»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 липня 2025 року, головуючий у І-й інстанції Бойко М. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Міське комунальне підприємство «Чернівцітеплокомуненерго» (далі- МКП «Чернівцітеплокомуненерго») у травні 2025 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що МКП «Чернівцітеплокомуненерго» надає послуги з постачання теплової енергії в будинок за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення 22, яке розташоване у вказаному багатоквартирному житловому будинку, який вводився в експлуатацію з комплексом інженерного обладнання. До вказаного інженерного обладнання входять прилади централізованого опалення.

Вказувало на те, що внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного обладнання) житлового будинку і є його невід`ємною частиною. Отже, всі співвласники будинку (власники нежитлових приміщень), в тому числі і власники нежитлових приміщень з індивідуальним опаленням, повинні брати участь у загальних витратах на опалення будинку пропорційно займаній площі житла.

Співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), а тому з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

Відповідачу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для проведення розрахунків. Між позивачем та відповідачем укладено типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання відповідно до п.5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VІІІ (далі договір) та розміщений на офіційному веб-сайті Чернівецької міської ради https://city.cv.ua/ та на офіційному веб-сайті МКП «Чернівцітеплокомуненерго» https://teplo.cv.ua/.

Відповідач не здійснював плату за абонентське обслуговування, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 1082,76 грн за період з 01.11.2021 по 30.04.2025.

Відповідно до пункту 2 статті 625 ЦК України споживач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення платежу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з розрахунками інфляційні складають 83,67 грн та 3% річних 18,00 грн.

Просило стягнути з відповідача на користь МКП «Чернівцітеплокомуненерго» заборгованість за надані послуги за опалення місць загального користування будинком у розмірі 2 839, 19 грн, 1082, 76 грн плати за абонентське обслуговування; 83,67 грн втрат від інфляційних процесів, 18 грн - три відсотки річних, а також витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 липня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Прийнято відмову МКП «Чернівцітеплокомуненерго» від частини вимог позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за надані послуги з постачання теплової енергії у розмірі 2839, 19 грн, 1 082, 76 грн плати за абонентське обслуговування та закрито провадження у справі в цій частині.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 липня 2025 року позов МКП «Чернівцітеплокомуненерго» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МКП «Чернівцітеплокомуненерго» 83,67 грн втрат від інфляційних процесів, 18 грн - три відсотки річних.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідач у встановлені законом строки не вносив плату за отримані житлово-комунальні послуги, позивач має право на стягнення з нього інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.

Розрахунок заборгованості 3 % річних та інфляційних втрат, наданий позивачем, відповідачем не спростовано, контррозрахунку ним не надано.

На зазначене рішення суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається не те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з істотними процесуальними порушеннями, які вплинули на результат розгляду справи.

Зазначає, що позивач не надав відповідачу належного повідомлення про наявність боргу до подання позову 18.05.2025, що унеможливило вчасне виконання зобов`язання.

Крім того, позивач не надав жодних доказів (актів, розрахунків чи квитанцій), які б підтверджували факт, період та розмір прострочення, що є обов`язковою умовою для застосування ст. 625 ЦК України.

Добровільне погашення боргу до розгляду справи по суті не є автоматичним підтвердженням відсутності прострочення, але у відсутності доказів його наявності в рішенні суду, суд не міг обґрунтовано застосувати ст. 625 ЦК України.

Рішення суду про стягнення похідних сум суперечить ухвалі про закриття провадження у частині основного боргу.

Суд не навів жодного обґрунтування, як можуть існувати похідні вимоги після того, як основне зобов`язання визнано погашеним та провадження у цій частині закрито.

Позивач не надіслав копії позовної заяви відповідачу до 20.05.2025, що порушує вимоги ст. 177 ЦПК України та унеможливило вчасне ознайомлення з позовом.

Суд не дослідив такі ключові обставини: пояснення щодо недобросовісної поведінки позивача, зокрема те, що позивач, знаючи про погашення боргу та соціальний стан відповідача, подав заяву про часткову відмову від позовних вимог 07.07.2025 (додаток № 3.10), але не надіслав її копію відповідачу, чим порушив ст. 127, 128 ЦПК України та ускладнив захист прав відповідача, що суперечить принципу добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України); соціальний стан відповідача, зокрема його пенсійний статус та витрати на лікування хронічних захворювань, які мають значення для оцінки доступу до правосуддя та пропорційності судових витрат.

Не надсилання відповідачу копії позовної заяви та заяви про часткову відмову від позовних вимог позбавило його можливості належним чином реалізувати право на захист.

У відзиві МКП «Чернівцітеплокомуненерго» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказує на те, що МКП «Чернівцітеплокомуненерго» звернулось до суду 26.05.2025 з позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за місця загального користування та функціонування внутрішньобудинкової системи будинку за адресою: АДРЕСА_2 на суму боргу 2 839,19 грн, абонентської плати 1 082,76 грн, інфляційні 83,67 грн, 3% річних 18 грн, судовий збір 2 422,40 грн.

Відповідач оплатив заборгованість по основному боргу 30.06.2025 та абонентську плату двома платежами: 18.06.2025 та 02.07.2025. Тобто оплати були здійснені після подачі позову до суду та після відкриття провадження у справі (провадження було відкрито ухвалою суду 10.06.2025). Позивач після оплати основного боргу та абонентської плати, подав до суду заяву щодо закриття провадження у справі в частині вимог основної заборгованості та абонентської плати та просив стягнути інфляційні, три відсотки річних та судовий збір.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, приміщення 22-1 22-6 (магазини по торгівлі автомобільними запчастинами) за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Згідно з розрахунком заборгованості за надані абонентські послуги за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2024 року заборгованість становить 1 082,76 грн.

З розрахунку заборгованості за надані послуги з постачання житлової енергії за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2024 року вбачається, що заборгованість становить 2 839,19 грн.

З розрахунку інфляційних та 3% річних по заборгованості ОСОБА_1 , за період 01 січня 2024 року по 31 березня 2025 року вбачається, що 83,67 грн - інфляційні нарахування; 18 грн - 3 % річних.

07 липня 2025 року МКП «Чернівцітеплокомуненерго» подало до суду першої інстанції клопотання, в якому просило закрити провадження по справі в частині щодо стягнення основної заборгованості та плати за абонентське обслуговування у зв`язку з відсутністю предмету спору, а позовні вимоги в частині стягнення з відповідача втрат від інфляційних процесів в сумі 83,67 грн та трьох відсотків річних - 18,00 грн, та судового збору в сумі 2422,40 грн задовольнити в повному обсязі.

11 липня 2025 року відповідач подав до суду письмову заяву, в якій просив судове засідання, призначене на 11 липня 2025 року на 10:30 год, провести у його відсутності, відмовити у задоволенні позову та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки борг ним сплачено в добровільному порядку.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 липня 2025 року прийнято відмову МКП «Чернівцітеплокомуненерго» від частини вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за надані послуги з постачання теплової енергії у розмірі 2839, 19 грн, 1082, 76 грн плати за абонентське обслуговування та закрито провадження у справі в цій частині.

Разом з тим, зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Ухвала суду першої інстанції в частині відмови від позовних вимог про стягнення основної суми боргу у зв`язку з її добровільним погашенням відповідачем сторонами не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідач у встановлені законом строки не вносив плату за отримані житлово-комунальні послуги, позивач має право на стягнення з нього інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Положенням частини 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з вимогами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово- комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами.

Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю тобто, що три проценти річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Оскільки правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог ст. 509 ЦК України, тому позивач має право на отримання заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України.

З огляду на те, що оплата основного боргу здійснена відповідачем після звернення до суду з даним позовом, підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення ними грошового зобов`язання відсутні.

У відповідності до статей 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи здійснено на підставі поданих доказів, які надавалися суду першої інстанції, відповідачем не надано доказів чи неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не заявлено відповідних клопотань.

З огляду на наявність в матеріалах справи розрахунку заявлених вимог в частині нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, який відповідачем спростовано не було, суд першої інстанції обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 18 грн та інфляційних втрат у розмірі 83,67 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в наданому позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат детально відображено нарахування і зазначено період за який вони нараховані.

Доводи апеляційної скарги щодо не надсилання копії позовної заяви відповідачу, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 184 ЦПК України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Частиною 1 статті 177 ЦПК України визначено, що позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Відповідно до частини 7 статті 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи.

Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана через електронний кабінет позивача. В додатках до позовної заяви містяться докази надсилання позовної заяви на адресу відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується описом вкладення до листа Ф.107 та фіскальним чеком АТ «Укрпошта» про направлення рекомендованого листа від 20 травня 2025 року за поштовим ідентифікатором 521.

За таких обставин, позивач у відповідності до частини 7 статті 43 ЦПК України належним чином виконав процесуальний обов`язок щодо надсилання копії позовної заяви відповідачу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 червня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Зазначена ухвала суду отримана позивача 03 липня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення.

07 липня 2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

11 липня 2025 року відповідач подав до суду письмову заяву, в якій просив судове засідання, призначене на 11 липня 2025 року на 10:30 год, провести у його відсутності, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо позбавлення відповідача можливості належним чином реалізувати право на захист.

Твердження у доводах апеляційної скарги про те, що суд при винесенні рішення не дотримувався принципів судочинства та верховенства права, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 акцентував: «Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо». Цей принцип забезпечує пріоритетність прав і свобод людини та громадянина, справедливість і гуманність при постановленні судових рішень.

Як передбачено статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Щодо розподілу судових витрат судом першої інстанції, слід зазначити наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлюється ЗУ «Про судовий збір».

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції на момент подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

За подачу позовної заяви МКП «Чернівцітеплокомуненерго» з урахуванням понижуючого коефіцієнту при поданні позовної заяви в електронній формі сплатило судовий збір у сумі 2 422,40 грн.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги в частині стягнення заборгованість за надані послуги за опалення місць загального користування будинком у розмірі 2 839, 19 грн та 1082, 76 грн плати за абонентське обслуговування задоволено відповідачем після пред`явлення позову, а вимоги в частині стягнення 83,67 грн втрат від інфляційних процесів та 18 грн 3 % річних задоволено в повному обсязі, суд першої інстанції обґрунтовано поклав судові витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви на відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішеннях суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішень суду відповідно до статті 376 ЦПК України апеляційна скарга не містить.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 14 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач І. М. Литвинюк

Судді: М. І. Кулянда

І. Б. Перепелюк