Провадження № 22-ц/801/1608/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 рокуСправа № 127/17561/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Ходакової М. Г.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи без самостійних вимог приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу - Скутельник Інна Анатоліївна, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу - Подолян Ольга Олександрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інна Анатоліївна, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Подолян Ольга Олександрівна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання права власності, витребування майна,-

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання права власності, витребування майна, який мотивувала тим, що її дідусю - ОСОБА_5 і бабусі - ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . Враховуючи, що син подружжя ОСОБА_7 , який був її батьком, помер, дідусь і бабуся вирішили забезпечити її на майбутнє житлом, тому 10.04.2009 року склали на її користь спільний заповіт подружжя, що був посвідчений приватним нотаріусом Посвятенко Ю.Д., згідно якого все належне подружжю на праві власності майно, вони заповіли ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

На день смерті ОСОБА_6 спадкоємиця ОСОБА_1 була неповнолітньою, їй виповнилось 16 років. ОСОБА_5 проживав в квартирі сам, а потім одружився і проживав разом із ОСОБА_4 . У 2017 році ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним. Мотивував тим, що все майно бажає заповісти дружині ОСОБА_4 , але за наявності спільного заповіту подружжя він, як власник квартири, не може розпорядитись майном. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2020 року позов був залишений без розгляду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер .

Спадкоємець ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини на підставі спільного заповіту подружжя.

Під час оформлення спадкових прав нотаріусу стало відомо, що спадкове майно квартира АДРЕСА_1 на день смерті спадкодавця ОСОБА_5 не належала йому на праві власності, оскільки була продана 22.12.2018 року ОСОБА_2 , а 24.06.2020 року ОСОБА_2 продав квартиру ОСОБА_3 .

Оскільки ст. 1243 ЦК України встановлена заборона відчуження майна, визначеного у заповіті подружжя, спадкодавець ОСОБА_5 , який пережив ОСОБА_6 , не мав права розпорядитись спадковим майном, ще й під час розгляду справи судом про визнання заповіту недійсним.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_5 і його пасинок ОСОБА_2 діяли неправомірно, з метою позбавити її житла. Такі умисні дії спадкодавця ОСОБА_5 порушили її право на спадкування за заповітом подружжя і спотворили волю померлого спадкодавця ОСОБА_6 .

На підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України позивач ОСОБА_1 просила визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 22.12.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Скутельник І.А., а також договір купівлі-продажу від 24.06.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Подолян О.О.; витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вказану квартиру та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу щодо частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А. 22.12.2018 року.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частку квартири АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачем не доведено недобросовісність дій ОСОБА_3 , який в розумінні закону є добросовісним набувачем , оскільки він придбав спірну квартиру за оплатним договором, на момент укладення якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні будь-які обмеження чи обтяження щодо можливості відчуження спірної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції не врахував те, що законом встановлена заборона відчуження спільного сумісного майна після складення заповіту подружжя. Тобто , наявність обставини складення заповіту подружжя обмежувала ОСОБА_5 у праві власності щодо квартири та він не мав права її відчужувати.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню в повному обсязі, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов частково , суд виходив з того, що ОСОБА_5 не мав права розпорядитись часткою майна своєї померлої дружини ОСОБА_6 , спотворивши її волю на успадкування її частини майна онукою - ОСОБА_1 , яка, будучи неповнолітньою, вважається такою, що прийняла спадщину ОСОБА_6 , тобто частку майна квартири АДРЕСА_1 , а тому визнав за позивачкою в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 право власності на частку спірної квартири

Колегія судів із таким висновком суду погодитись не може , виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.09.1970 року (а.с. 220).

На підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2007 року і відповідно до ст. 60 СК України ОСОБА_5 і ОСОБА_6 набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 118).

Право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_5 (а.с. 120).

10.04.2009 року подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробило розпорядження, згідно якого все майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їм на праві спільної сумісної власності подружжя на день смерті, заповіли ОСОБА_1 (а.с. 219).

При посвідченні заповіту приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д. роз`яснено зміст ст.ст. 1241, 1243, 1254, 1257,1307 ЦК України. Також нотаріусом роз`яснено, що після смерті одного з подружжя частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який його пережив, нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного в заповіті подружжя, а у разі смерті останнього з подружжя право на спадщину має спадкоємець ОСОБА_1 . За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від заповіту і така відмова підлягає нотаріальному посвідченню.

Заповіт був внесений нотаріусом до Спадкового реєстру 10.04.2009 року (а.с. 222).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а.с. 17).

Після смерті неповнолітня спадкоємиця ОСОБА_1 в особі законного представника, а також інший з подружжя ОСОБА_5 не звернулись до нотаріуса із заявою про накладення заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Згідно витягу зі Спадкового реєстру, спадкова справа до майна померлої ОСОБА_6 не заводилась (а.с. 99).

18.06.2011 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб із ОСОБА_8 (а.с. 113).

Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради надана інформаційна довідка, згідно якої в квартирі АДРЕСА_1 з 30.05.2008 року був зареєстрований ОСОБА_5 , з 06.07.2011 року зареєстрована ОСОБА_8 , з 26.02.2013 року зареєстрований ОСОБА_2 , з 29.10.2019 року зареєстрована ОСОБА_9 . Всі особи зняті з реєстрації 24.02.2021 року (а.с. 211).

22.03.2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області було відкрите провадження у справі № 127/5061/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним (а.с. 18).

Ухвалою суду від 22.12.2020 року позов ОСОБА_5 залишений без розгляду (а.с. 19).

22.12.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно якого право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с. 116-117).

24.06.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно якого право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 (а.с. 140-141).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Спадкова справа заведена до майна померлого приватним нотаріусом ОСОБА_10 на підставі заяви спадкоємця за спільним заповітом подружжя - ОСОБА_1 . Також із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина померлого ОСОБА_4 (а.с. 98-113).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті.

За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

З наведеної норми вбачається, що закон визначає право подружжя на складення спільного розпорядження щодо майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, на випадок їх смерті, яке за своєю природою є одностороннім правочином.

Особливість заповіту подружжя як одностороннього правочину полягає у тому, що сторона вказаного правочину поєднує у собі двох осіб - членів подружжя, що у свою чергу впливає на початок відносин спадкування.

Смерть одного з подружжя є підставою для припинення режиму спільної сумісної власності майна подружжя, стосовно якого складено заповіт, але не породжує виникнення спадкових правовідносин до моменту смерті іншого з подружжя.

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» нотаріус накладає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності, а також і рухомого майна, у разі смерті одного з подружжя, яке склало спільний заповіт подружжя.

Накладення та зняття заборони відчуження майна є нотаріальними діями (п 9 ч 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат») і підпорядковані загальним правилам вчинення нотаріальних дій, включаючи внесення оплати за їх вчинення (ст. 31 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, (далі - Порядок) спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Згідно з підпунктом 1.2 пункту 1 глави 15 Розділу ІІ Порядку накладання заборони при одержанні повідомлення про смерть особи, що за життя склала спільний заповіт подружжя, провадиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 2 глави 15 Розділу ІІ Порядку заборона відчуження майна накладається, зокрема, при одержанні повідомлення про смерть одного з подружжя, які за життя склали спільний заповіт подружжя.

Згідно з підпунктом 3.3 пункту 3 глави 15 Розділу ІІ Порядку накладання заборони щодо відчуження майна при одержанні повідомлення про смерть особи, яка за життя склала спільний заповіт подружжя, вчинюється нотаріусом, яким заведено спадкову справу, на примірнику поданого нотаріусу заповіту, про що надсилається повідомлення нотаріусу, який посвідчив заповіт.

Тобто, заборона відчуження майна (як нотаріальна дія) накладається нотаріусом на примірнику заповіту подружжя (п. 3.3 глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Отже, оригінал заповіту має бути поданий нотаріусу особою, зацікавленою у накладенні заборони (інший з подружжя, спадкоємець за спільним заповітом тощо).

Тобто , для того, щоб нотаріус наклав заборону на відчуження нерухомого майна у разі смерті одного з подружжя, яке склало спільний заповіт подружжя, він повинен дізнатись про таку смерть від іншого з подружжя або від спадкоємців та отримати оплату за вчинення цієї нотаріальної дії.

Встановлено, що ні ОСОБА_5 , ні неповнолітня ОСОБА_1 в особі законного представника, після смерті ОСОБА_6 , як одного з подружжя ,яке склало спільний заповіт , із заявою до нотаріуса про накладення заборони відчуження спільного майна, зокрема і квартири АДРЕСА_1 не звертались.

Після досягнення повноліття позивачка , будучи достеменно обізнаною про наявність спільного заповіту подружжя ,оскільки з 22.03.2017 року і до 22.12.2018 року у Вінницькому міському суді перебувала на розгляді справа за позовом ОСОБА_5 до неї про визнання спільного заповіту недійсним , також не зверталась до нотаріуса з метою накладення заборони відчуження на спірну квартиру.

Хоча подання заяви про прийняття спадщини спадкоємцем за спільним заповітом подружжя після смерті першого заповідача, п. 2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не передбачено, оскільки спадщина відкривається за таким заповітом лише після смерті другого заповідача, проте заборона на відчуження майна ,що є предметом спільного заповіту згідно закону може бути накладена.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заведена (а.с. 99).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень Цивільного кодексу України правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених кодексом (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, ст. 215, 218-235).

Як вбачається з матеріалів справи спільний заповіт подружжя не стосувався власне квартири АДРЕСА_1 , як індивідуально визначеного майна, оскільки складався на усе майно.

Оскільки на спірну квартиру не було накладено заборони відчуження, у нотаріуса були відсутні правові підстави для відмови титульному власнику у посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири від 22.12.2018 року, укладеному ОСОБА_5 з ОСОБА_2 .

На час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу жодної заборони на відчуження майна для ОСОБА_5 не існувало, проте у діях останнього вбачається недобросовісність ,який знав про наявність спільного заповіту ,проте не вжив заходів охорони і відчужив квартиру, законні сподівання на яку мала позивач , проте також не вжила заходів щодо охорони своїх майнових прав.

Згідно ч .1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст .321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Саме власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, за умови, що таке володіння нерухомим майном останнім набувачем посвідчено державною реєстрацією.

Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, серед багатьох інших, рішення у справах «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого Протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на нерухомість.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням національних особливостей та фактичних обставин справи, оскільки оцінці підлягає не тільки поведінка органів держави-відповідача, але і самого скаржника.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи мотивувати висновки про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з гарантій мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).

Також при вирішенні питання про витребування майна з володіння іншої особи потрібно оцінювати наявність або відсутність добросовісності набувача нерухомого майна, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, постанова від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, постанова від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з викладеного, колегія суддів враховує те, що позивач станом на час звернення до суду права власності на квартиру не набула ,під час того, як після смерті одного з подружжя згідно спільного заповіту мала майнові права на неї , про накладення заборони до нотаріуса не зверталась, внаслідок чого квартира була відчужена до своєї смерті іншим з подружжя - титульним власником ,тобто , вибула зі складу спадкового майна за спільним заповітом .

Враховуючи, що квартира була двічі продана : у 2018 році ОСОБА_11 ОСОБА_2 , який через деякий час у червні 2020 продав її ОСОБА_12 ,а обставини того, що останній , придбаваючи у квартиру у ОСОБА_2 , діяв недобросовісно, володіючи інформацією про обставини набуття майна останнім від власника і наявність спільного заповіту подружжя, не доведені , за відсутності будь-яких зареєстрованих в установленому законом порядку заборон на відчуження спірної квартири, колегія суддів вважає ,що у ОСОБА_3 не могло виникнути обґрунтованої підозри щодо наявних ризиків під час купівлі спірної квартири, що свідчать про добросовісність дій ОСОБА_3 у даних правовідносинах .

Зокрема, ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки на час виникнення спірних правовідносин був повнолітнім та дієздатним, при укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, ознайомившись із правоустановчими документами на вказане нерухоме майно та з витягом із Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, із відсутністю заборон на його відчуження, у нього не було об`єктивних сумнівів щодо наявності ризиків на придбання квартири. При цьому ОСОБА_3 об`єктивно був позбавлений можливості перевірити обставини щодо наявності спільного заповіту подружжя попередніх власників квартири.

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції є таким, що постановлене без повного з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав доведеними, що призвело до невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити повністю, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду скасувати з постановленням нового про відмову в задоволенні позову.

Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 16025,4 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб без самостійних вимог: приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інни Анатоліївни, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Подолян Ольги Олександрівни про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання права власності, витребування майна, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 16025,4 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В.В. Оніщук