КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від його імені в його інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07 серпня 2025 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_4 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , згідно з яким просила:

- визнати спільною сумісною власністю цінні папери, які були набуті під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу цінних паперів № 210БВ108 від 26.06.2015, укладеного між ПАТ "Український будівельно-інвестиційний банк" та ОСОБА_3 ;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за її частку (1/2) у праві спільної сумісної власності подружжя, що становить 4065475,00 грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 16351,20 грн.

У серпні 2025 року ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на: квартиру АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_3 ; на квартиру АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_3 .

Заяву про забезпечення позову обгрунтовано тим, що позивачка має обгрунтовані підстави вважати, що відповідач не має наміру сплачувати компенсацію за відчуження спільного нажитого майна, оскільки відповідач уже вчинив недобросовісні дії із відчуження квартири АДРЕСА_3 , без згоди позивачки, приховуючи факт відчуження на користь третіх осіб, одноосібно отримав дохід від продажу цього нерухомого майна, а тому із метою забезпечення у майбутньому виконання судового рішення, яке може бути ухвалене на користь позивачки, є необхідність у вжитті заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.08.2025 заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 88,9 кв.м., житловою площею 55,6 кв.м. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 72,7 кв.м., житловою площею 54,4 кв.м. (а.с. 47-50).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального права, а також неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у даній справі, що свідчить про те, що наведені у заяві доводи грунтуються лише на припущеннях, які не можуть бути покладеними в обгрунтування відповідної ухвали.

Зазначає, що суд першої інстанції не перевірив вартість майна та наклав арешт на квартири, що належить ОСОБА_3 , вартість яких в рази перевищує вартість заявлених позовних вимог.

Також, на думку апелянта, оскаржуваною ухвалою було порушено його права, оскільки відповідно до принципів диспозитивності, змагальності і пропорційності судом не було з`ясовано питання застосування зустрічного забезпечення, яке вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову, саме запровадження цього захисного засобу спрямовано на забезпечення рівності правового статусу сторін.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Представник позивачки у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам".

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №909/835/18 зазначено, що «повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Тобто, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом розгляду в даній справі є вимоги про визнання спільною сумісною власністю цінні папери, які були набуті під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу цінних паперів № 210БВ108 від 26.06.2015, укладеного між ПАТ "Український будівельно-інвестиційний банк" та ОСОБА_3 ; стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації за її частку (1/2) у праві спільної сумісної власності подружжя, що становить 4065475,00 грн.

Задовольняючи заяву позивачки про забезпечення даного позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 88,9 кв.м., житловою площею 55,6 кв.м, та квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 72,7 кв.м., житловою площею 54,4 кв.м., є співмірними із заявленими позовними вимогами позивачки, а невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржувану ухвалу, судом першої інстанції не враховано, що позивачкою не додано до матеріалів справи жодних доказів вартості майна, на яке вона просить накласти арешт для забезпечення її позовних вимог, визначених у розмірі 4081816,20 грн.

У свою чергу, згідно з доданими до апеляційної скарги довідками про оціночну вартість об`єкта нерухомості, вартість квартири АДРЕСА_4 , становить 10002254,11 грн., а квартири АДРЕСА_5 , - 13779030,72 грн., що, у свою чергу, значно перевищує суму заявлених позовних вимог.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що у суду першої інстанції не було підстав для накладення арешту на дві квартири, адже вартість обох квартир значно перевищує ціну позову.

У свою чергу, ця обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову у повному обсязі, оскільки примусове стягнення суми у розмірі 4081816,20 грн. без наявності майна, за рахунок продажу якого можна стягнути вказану суму, може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивачки.

З урахуванням викладеного, а також враховуючи предмет позовних вимог та вартість вищезазначених квартир, колегія суддів вважає, що у даному випадку забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 , та предмет позовних вимог є співмірними.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Можливість накладення арешту на майно в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення коштів є додатковою гарантією для позивачки того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивачка отримає задоволення своїх вимог.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, предмет позову та наведені позивачами обґрунтування позову та необхідності його забезпечення, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 149, 150, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану від його імені в його інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07 серпня 2025 року в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 72,7 кв.м., житловою площею 54,4 кв.м. - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 72,7 кв.м., житловою площею 54,4 кв.м. - відмовити.

В іншій частині ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07 серпня 2025 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 14 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова