Провадження №2-к/369/10/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2025 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Скрипник О.Г.

секретарі судового засідання: Тимощук К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції ( м. Київ) про визнання рішення іноземного суду , що не підлягає примусовому виконанню,

В С Т А Н О В И В:

До Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява представника ОСОБА_1 , адвоката Коваль Я.Ю. про визнання на території України рішення сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина ) у справі №2024/242, прийняте 21.03.2024 року суддею Дуйгу Хекімоглук Сомук , що набрало законної сили 03/05/2024 року, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований 17.07.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі, про що зроблено відповідний актовий запис №569 та визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з батьком ОСОБА_1 .

Заява обгрунтована тим, що 17.07.2020 року між громадянином Турецької Республіки Оздемір ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та громадянкою України, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України , було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі , про що зроблено відповідний актовий запис №569 в Книзі реєстрації шлюбів та видано свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 від 17.07.2010 року.

В період шлюбу у подружжя , на території України, народились спільні діти:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане 27.06.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міського управління юстиції в Івано-Франківській області ( актовий запис №339);

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , видане 04.10.2011 року Відділом державної реєстрації актів про народження Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим (актовий запис №3645); /

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , яке повторно видане 07.11.2019 року Києво-Святошинським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, (актовий запис №78).

-У 2022 році у зв`язку зі збройною агресією на території України, з метою збереження життя та здоров`я, вся сім`я змушена була виїхати на проживання до Республіка Туреччина та проживала там до кінця 2024 року.

21.03.2024 року суддею Дуйгу Хекімоглу Сомук Сімейного суду №4 м. Конья ( Республіка Туреччина) у справі № 2024/242 за позовом ОСОБА_1 НОМЕР_5 до АДРЕСА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , АДРЕСА_2 , Фініке/Анталія прийняте рішення, яким суд постановив наступне:

1. Беручи до уваги положення статті 166/3 Сімейного кодексу Турецької республіки, розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сином ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки : НОМЕР_5 , зареєстрованим у родинній книзі провінції ИСПАРТА, район МЕРКЕЗ, квартал/село ГЮЧЛЮ, том 10, родина НОМЕР_6 , персональний номер: 9 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дочкою ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_7 , зареєстрованій у тій самій родинній книзі під персональним номером 13;

2. Опікуном неповнолітніх дітей сторін ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки : НОМЕР_8 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_9 та АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_10 , визначити позивача батька дітей;

3. Для встановлення особистих відносин між матір`ю та дітьми, опікунство над якими надано батькові, дозволяється перебування дітей разом із матір`ю з 09:30 год ранку до 17 :30 години вечора кожної 2-ї та 4-ї суботи місяця , під час релігійних свят з 09-30 години ранку 2-го святкового дня до 17-30 години вечора3 святкового дня, під час семестрових шкільних канікул кожного року з 09:30 години понеділка першого тижня канікул до 17-30бгодини вечора наступної неділі, під час щорічних проміжних шкільних канікул у листопаді місяці з 09:30 години ранку першого дня канікул до 17:30 години вечора наступної неділі , а також щорічно у липні місяці, починаючи з 09:30 години ранку першого дня місяця до останнього дня місяця. Ці умови також дійсні до набуття чинності рішення.

4. Починаючи з дати прийняття рішення протягом одного місяця , сторона . яка призначена опікуном, має звернутися до суду та пред`явити Виписку з Журналу реєстрації майна зі списком майна, яке зареєстроване на особу, яка не досягла 18 річного віку, у разі наявності такого майна або зроблених накопичень. Нагадати опікуну про відповідальність , яку він може понести у разі недбалого ставлення до розпорядження майном неповнолітньої особи згідно умов статей 360 та 361 Сімейного кодексу Турецької Республіки.

5. Сторони не мають претензій одна до одної з питання виплат матеріальних та моральних компенсацій, а також призначення сплати на утримання.

6. Встановлено, що позивач передав відповідачу золотий браслет вагою 95 грам та золоту обручку вагою 5 грамів у вигляді махру, а також між сторонами більше немає спірних питань щодо передачі/отримання цінних речей.

7. Встановлено, що у сторін немає зобов`язань одна перед одною , які виникають після припинення дії регулювання майна;

8. Протокол про розірвання шлюбу , який був підписаний сторонами 13/03/2024 року, а також заяву суду щодо встановлення особистих стосунків між батьками та спільними дітьми, прийняту та підписану сторонами, зробити додатками рішення.

9. Не стягувати з відповідача витрати на захисника позивача через відсутність вимоги на це останнього ;

10. Збір сплачений у повному обсязі , тому інших платежів немає;

11. Витрати на розгляд справи , які сплачені позивачем, залишити за позивачем;

12. При набутті чинності рішення невитрачені кошти авансу повернути позивачу.

Заявник зазначає, що проживаючи в Туреччині, ОСОБА_9 набула громадянства Турецької Республіки. За законами Турецької Республіки дружина має користуватись прізвищем чоловіка, тому під час видачі паспорта громадянки Республіка Туреччина, остання автоматично отримала прізвище чоловіка ОСОБА_19 , яке зазначено у цьому паспорті. Відповідно, шлюб укладався в Україні, між тим його було розірвано вже в Республіці Туреччина.

Визнання рішення іноземного суду в Україні необхідне ОСОБА_1 для отримання в органах реєстрації актів цивільного стану документального підтвердження розірвання шлюбу, а також підтвердження на території України правомірності проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , 17/07/2017 р.н., ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з батьком у тому числі для подальшої реалізації своїх батьківських обов`язків та прав ( наприклад організація дітей, надання відповідних документів).

В судове засідання заявник не з`явився, направленими до суду листом просив розглядати заяву про визнання рішення іноземного суду у свою відсутність.

Заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції ( м. Київ) в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були належним чином повідомлені.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 17.07.2020 року між громадянином Турецької Республіки Оздемір ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та громадянкою України, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України , було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі , про що зроблено відповідний актовий запис №569 в Книзі реєстрації шлюбів, про що видано свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 від 17.07.2010 року.

В період шлюбу у подружжя , на території України, народились спільні діти:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане 27.06.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міського управління юстиції в Івано-Франківській області ( актовий запис №339);

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , видане 04.10.2011 року Відділом державної реєстрації актів про народження сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим ( актовий запис №3645); /

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( 6 років), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , яке повторно видане 07.11.2019 року Києво-Святошинським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, (актовий запис №78).

У 2022 році у зв`язку зі збройною агресією на території України, з метою збереження життя та здоров`я, вся сім`я виїхала на проживання до Республіка Туреччина, де проживала там до кінця 2024 року.

Сімейні відносини у подружжя не склалися , через що заявник звернувся до суду за місцем їхнього проживання в Республіці Туреччина із позовною заявою про розірвання шлюбу.

21.03.2024 року суддею Дуйгу Хекімоглу Сомук Сімейногосуду №4 м. Конья ( Республіка Туреччина) у справі № 2024/242 за позовом ОСОБА_1 НОМЕР_5 до АДРЕСА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , АДРЕСА_2 , Фініке/Анталія прийняте рішення, яким суд постановив наступне:

1. Беручи до уваги положення Статті 166/3 Сімейного кодексу Турецької республіки, розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сином ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки : НОМЕР_5 , зареєстрованим у родинній книзі провінції ИСПАРТА, район МЕРКЕЗ, квартал/село ГЮЧЛЮ, том 10, родина НОМЕР_6 , персональний номер: 9 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дочкою ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_7 , зареєстрованій у тій самій родинній книзі під персональним номером 13;

2. Опікуном неповнолітніх дітей сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки : НОМЕР_8 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_9 та АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_10 , визначити позивача батька дітей;

3. Для встановлення особистих відносин між матір`ю та дітьми, опікунство над якими надано батькові, дозволяється перебування дітей разом із матір`ю з 09:30 год ранку до 17 :30 години вечора кожної 2-ї та 4-ї суботи місяця , під час релігійних свят з 09-30 години ранку 2-го святкового дня до 17-30 години вечора3 святкового дня, під час семестрових шкільних канікул кожного року з 09:30 години понеділка першого тижня канікул до 17-30бгодини вечора наступної неділі, під час щорічних проміжних шкільних канікул у листопаді місяці з 09:30 години ранку першого дня канікул до 17:30 години вечора наступної неділі , а також щорічно у липні місяці, починаючи з 09:30 години ранку першого дня місяця до останнього дня місяця. Ці умови також дійсні до набуття чинності рішення.

4. Починаючи з дати прийняття рішення протягом одного місяця , сторона . яка призначена опікуном, має звернутися до суду та пред`явити Виписку з Журналу реєстрації майна зі списком майна, яке зареєстроване на особу, яка не досягла 18 річного віку, у разі наявності такого майна або зроблених накопичень. Нагадати опікуну про відповідальність , яку він може понести у разі недбалого ставлення до розпорядження майном неповнолітньої особи згідно умов статей 360 та 361 Сімейного кодексу Турецької Республіки.

5. Сторони не мають претензій одна до одної з питання виплат матеріальних та моральних компенсацій, а також призначення сплати на утримання.

6. Встановлено, що позивач передав відповідачу золотий браслет вагою 95 грам та золоту обручку вагою 5 грамів у вигляді махру, а також між сторонами більше немає спірних питань щодо передачі/отримання цінних речей.

7. Встановлено, що у сторін немає зобов`язань одна перед одною , які виникають після припинення дії регулювання майна;

8. Протокол про розірвання шлюбу , який був підписаний сторонами 13/03/2024 року, а також заяву суду щодо встановлення особистих стосунків між батьками та спільними дітьми, прийняту та підписану сторонами, зробити додатками рішення.

9. Не стягувати з відповідача витрати на захисника позивача через відсутність вимоги на це останнього ;

10. Збір сплачений у повному обсязі , тому інших платежів немає;

11. Витрати на розгляд справи , які сплачені позивачем, залишити за позивачем;

12. При набутті чинності рішення невитрачені кошти авансу повернути позивачу.

Заявник ОСОБА_1 звернувся із клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, ухвалене суддею Дуйгу Хекімоглу Сомук Сімейного суду №4 м. Конья ( Республіка Туреччина) у справі № 2024/242 за позовом ОСОБА_1 НОМЕР_5 до АДРЕСА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 17 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, яку ратифіковано Законом України № 2605-III ( 2605-14) від 05.07.2001 року, та набула чинності 02.05.2004 року ( далі-Угода між Україною та Турецькою Республікою), Україна та Турецька Республіка є Договірними Державами.

Суди договірних сторін мають юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ, де відповідач має місце проживання. Якщо існує угода між сторонами , суд або суди Договірних Сторін мають юрисдикцію вирішувати будь-які спори , які виникають або можуть виникнути щодо правових відносин.

Згідно зі статтею 23 цієї Угоди між Україною та Турецькою Республікою , у справах про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя, які мають однакове громадянство на день звернення до суду, компетентні органи тієї Договірної Сторони , громадянами якої вони є, будуть компетентними й будуть застосовувати своє законодавство. У справах про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя, які мають однакове громадянство й проживають на території іншої Договірної Сторони, компетентні органи цієї Договірної Сторони також будуть компетентними вирішувати справу і застосовувати своє законодавство. У випадку, коли один з подружжя є громадянином другої, розгляд справи про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя визначитиметься законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне проживання. Якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави.

Як убачається з долучених до матеріалів справи оригіналів документів, з перекладом на українську мову та поставленим апостилем, рішенням Сімейного суду №4 м. Конья Турецької Республіки встановлено, що заявник ОСОБА_1 є громадянином Турецької Республіки, має ідентифікований номер громадянина Турецької Республіки.

Дружина заявника- ОСОБА_20 є громадянка Турецької Республіки, має ідентифікований номер громадянина Турецької Республіки.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_4 .

Місцем проживання колишньої дружини заявника, ОСОБА_2 ( ОСОБА_21 ) є: АДРЕСА_5 . Вказана обставина підтверджується також Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у справі № 759/11649/24.

Діти заявника, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : АДРЕСА_6 , ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проживають разом з матір`ю- ОСОБА_2 , що не заперечується заявником.

Відповідно до статті 24 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, яку ратифіковано Законом України № 2605-III ( 2605-14) від 05.07.2001 року, та набула чинності 02.05.2004 року, справи про встановлення батьківства та оспорювання батьківства, так само як і права, які мають батьки та діти з однаковим громадянством, регулюються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є. Коли один із подружжя має громадянство однієї Договірної Сторони, а інший - другої Договірної Сторони, то застосовується законодавство тієї Договірної Сторони на території якої вони мають спільне місце проживання.

Якщо батьки мають місце проживання на території однієї

Договірної Сторони, а дитина проживає на території другої

Договірної Сторони, то їх правові стосунки будуть регулюватись

законодавством Договірної Сторони батьків.

Батьківські права на дитину, батьки якої не перебувають у

шлюбі, за умови відсутності спору, визначатимуться законодавством

обох Договірних Сторін.

Для винесення рішення в питаннях, що вказані в пунктах 1-3

цієї статті, є компетентними установи Договірних Сторін,

законодавство яких повинно застосовуватись. У разі можливості

застосування законодавства обох Договірних Сторін компетентними є

установи Договірних Сторін, на території якої проживає дитина.

Якщо позивач та відповідач проживають на території однієї

Договірної Сторони, то є компетентними також установи цієї

Договірної Сторони з дотриманням положень пунктів 1-3 цієї статті.

У частині першій статті 468 ЦПК України передбачено, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України.

Колишня дружина заявника, ОСОБА_23 ( ОСОБА_2 ) та їх діти: ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які наразі проживають разом з матір`ю- ОСОБА_2 , народилися в Україні, до турецької Республіки переїхали у 2002 році в зв?язку з початком війни на території Україні.

З матеріалів прави убачається, що місцем постійного проживання батьків та дітей є Україна, і саме з українським законодавством у батька, матері та дітей існує тісний зв?язок.

Тому є очевидним, що питання визначення місця проживання неповнолітніх дітей, які народилися в Україні та проживали до 2022 року в Україні, навчалися в школах України та володіють українською мовою, має вирішуватися виключно органами опіки та піклування або судом за місця постійного перебування дітей, а саме судом України.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України "Про міжнародне приватне право" визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

В Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили (частина перша статті 81 Закону України "Про міжнародне приватне право").

Відповідно до статті 82 Закону України "Про міжнародне приватне право" визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше (стаття 462 ЦПК України).

Вказана норма кореспондується зі статтею 11 Закону України "Про міжнародне приватне право".

Рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності (стаття 471 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 472 ЦПК України клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

У частині сьомій статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 468 ЦПК України якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Цілями Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року (далі - Конвенція) є: визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; визначити, яке право застосовується такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; визначити право, що забезпечується до батьківської відповідальності; забезпечити визнання та виконання таких заходів в усіх Договірних Державах; запровадити таке співробітництво між органами Договірних держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції.

Відповідно до пункту 1 статті 52 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах рішення іноземного суду немайнового характеру, які не потребують виконання, винесені судом кожної договірної сторони, після набрання ними законної сили визнаються на територіях інших договірних сторін без спеціального провадження, якщо установою юстиції запитуваної договірної сторони раніше у цій справі не було винесено рішення, що набрало законної сили, або якщо згідно з цією Конвенцією, а в не передбачених нею випадках - відповідно до законодавства договірної сторони, на території якої рішення має бути виконано, ця справа не належить до виключної компетенції установ юстиції останньої. Положення цієї статті відносяться і до рішень з опіки і піклування, а також до рішень про розірвання шлюбу, винесеними установами, компетентними відповідно до законодавства договірної сторони, на території якої винесене рішення.

Згідно з статтею 2 Конвенції вона застосовується до дітей до моменту їхнього народження до досягнення ними 18 року.

У статті 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.

Відповідно до статті 24 Конвенції без шкоди для пункту 1 статті 23, будь-яка зацікавлена особа може звернутися до компетентних органів Договірної Держави з проханням про прийняття рішення щодо визнання або невизнання заходу, ужитого в іншій Договірній Державі. Процедура визначається правом Держави, в якій було подано прохання.

Ужиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах (пункт 1 статті 23 Конвенції).

У пункті 2 статті 23 Конвенції у визнанні, однак, може бути відмовлено: a) якщо захід було вжито органом, юрисдикція якого не ґрунтувалася на одній з підстав, передбачених у Розділі II; b) якщо заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, у рамках судового або адміністративного провадження, без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури Держави, в якій було подано прохання; c) на прохання будь-якої особи, яка стверджує, що захід порушує її батьківську відповідальність, якщо такого заходу було вжито, за винятком невідкладних випадків, без надання такій особі можливості бути заслуханою; d) якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини; e) якщо захід є несумісним із заходом, ужитим пізніше в не-Договірній Державі звичайного місця проживання дитини, у разі, якщо останній задовольняє вимоги визнання в Державі, в якій було подано прохання; f) якщо не дотримано процедури, передбаченої в статті 33.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до них будь-які зміни. Під час розгляду клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, суд вирішує лише процесуальне питання щодо виконання рішення іноземного суду, а не спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини.

Оскільки місцем проживання колишньої дружини заявника, ОСОБА_2 ( ОСОБА_24 ) є: АДРЕСА_5 та спільні діти, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : АДРЕСА_6 , ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проживають разом з матір`ю- ОСОБА_2 , зважаючи, що шлюб між сторонами був зареєстрований в Україні 17.07.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі, про що зроблено відповідний запис №559, сторони в Республіці Туреччина проживали тимчасово до 2024 року та наразі проживають в Україні, суд приходить до висновку, що питання щодо розірвання шлюбу стосується виключно компетенції українських судів.

Конвенція про права дитини та Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей ратифіковані Україною. Враховуючи те, що рішення рішенням Сімейного суду №4 м. Конья Турецької Республіки суперечить вимогам вказаних міжнародних договорів, порушує права неповнолітніх дітей та не відповідає їх інтересам, а також суперечить публічному порядку України, це рішення не може бути визнане на території України.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 468 ЦПК України у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду може бути відмовлено, зокрема, якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України.

Суд керуючись ст. 468 ЦПК України приходить до висновку, що заяву про визнання рішення іноземного суду- Сімейного суду №4 м. Конья ( Республіка Туреччина) у справі №2024/242 прийняте 21.03.2024 року суддею Дуйгу ХЕКІМОГЛУ СОМУК, що набрало законної сили 03/05/2024 року, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 473, 468 ЦПК України, Законом України «Про міжнародне приватне право», суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції ( м. Київ) про визнання рішення іноземного суду , що не підлягає примусовому виконанню, залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя Оксана СКРИПНИК