ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 643/14808/21

провадження № 61-7953 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Шоста харківська державна нотаріальна контора, Харківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Одринської Т. В., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання, заінтересовані особи: Шоста харківська державна нотаріальна контора, Харківська міська рада.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

є її хрещеною та завжди була для неї та її сім`ї близькою людиною. ОСОБА_3

у дитинстві втратила мати, а у 1980 роках - батька та чоловіка. Дітей у останньої не було. Все життя вона працювала в бібліотеці Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут».

В останні 7 років до смерті ОСОБА_3 стала погано почувати себе, у зв`язку з чим вона змушена була в жовтні 2013 року переїхати до неї для надання допомоги по господарству. При цьому не дивлячись на похилий вік, ОСОБА_3 продовжувала працювати.

12 листопада 2020 року у зв`язку із погіршенням стану здоров`я ОСОБА_3 була відправлена до лікарні, де померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На її звернення до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, вона отримала відмову у вчиненні нотаріусом дій, оскільки вона не є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 . Їй було роз`яснено про необхідність звернення до суду для встановлення факту родинних відносин.

З врахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 з 01 жовтня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто день смерті останньої.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2024 року у складі судді Черняєвої Т. М. заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період часу з 01 жовтня

2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ? день смерті ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт спільного проживання

ОСОБА_1 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 з 01 жовтня 2013 року підтверджується показаннями свідків, а також спільними фотографіями

ОСОБА_3 із ОСОБА_1 і її батьками та з іншими письмовими доказами, які доводять родинні відносини між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори 17 червня 2021 року, тобто до спливу річного строку, визначеного положеннями статті 1277 ЦК України, тому у Харківської міської ради не виникло право на відумерлу спадщину. Отже, заперечення міської ради щодо задоволення заяви ОСОБА_1 судом першої інстанції не враховані.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 нотаріусом було відмовлено

у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3

у зв`язку з тим, що нею, як заявником, не подано оригінал документа, який підтверджує родинні відносини зі спадкодавцем.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи факт того, що заявник позбавлена можливості здійснити право на спадкування в інший спосіб, крім встановлення у судовому порядку факту постійного проживання зі спадкодавцем, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, у січні 2025 року Харківська міська рада звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Полтавськогоапеляційного суду від 28 лютого 2025 року клопотання Харківської міської ради про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня

2024 року задоволено. Поновлено Харківській міській раді строк на апеляційне оскарження заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави

від 04 жовтня 2024 року. Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Октябрського районного суду

м. Полтави від 04 жовтня 2024 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2024 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що безпідставними є показання свідків про спільне проживання, ведення спільного побуту ОСОБА_1

та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки факт спільного проживання був відомий їм зі слів ОСОБА_1 та за життя ОСОБА_3 , які розповідали про своє спільне проживання. При цьому свідки не могли повідомити адресу їх проживання, що свідчить про те, що вони не були вдома у ОСОБА_3 та особисто такі обставини не бачили.

Надані заявником суду докази щодо поховання нею ОСОБА_3 самі по собі не доводять факт їх спільного проживання.

Апеляційний суд вказав про те, що заявником не надано доказів щодо спільних витрат на сплату комунальних послуг, придбання речей для спільного побуту, ліків чи інших необхідних для спадкодавця речей, спільних фотографій, які б охоплювали зазначений нею проміжок часу з фіксуванням різних подій в їх житті. Заявником

не надані будь-які акти про їх спільне проживання, такі як довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, чи інших житлових організацій, відсутні докази несення витрат, як членів однієї сім`ї та докази їх пов`язаності одним побутом.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що посилання заявника на те,

що у зв`язку з погіршенням здоров`я ОСОБА_3 у 2013 році вона змушена була переїхати до неї для надання допомоги по господарству, є безпідставними, оскільки вказані обставини не підтверджені належними й допустимими доказами, у тому числі щодо стану здоров`я спадкодавця та сам факт необхідності їй надавати сторонній догляд, так як спадкодавець до часу смерті була працездатною, працювала бібліотекарем, а захворіла і потратила до лікарні лише у 2020 році.

Відповідно до копії паспорту ОСОБА_1 , остання з 23 серпня 2013 року перебуває

у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , що не заперечувалося нею.

Після реєстрації шлюбу подружжя переїхало у належну їм квартиру

АДРЕСА_1 , в якій з 19 вересня 2016 року заявник зареєстрована. У судовому засіданні апеляційного суду було встановлено, що від шлюбу у 2016 році у заявника народилася малолітня дитина.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вказані обставини щодо реєстрації шлюбу заявником, народження у неї доньки, спростовують її доводи про факт спільного проживання у період з 2013 року по листопад 2020 року разом зі спадкодавцем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2025 рокувідкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 643/14808/21 з Октябрського районного суду м. Полтави. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зупинення виконання (дії) судового рішення відмовлено. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та абзац четвертий пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2025 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом без правових підстав поновлено Харківській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки міською радою не наведено поважних причин для пропуску такого строку, а безпідставне поновлення цього строку може свідчити про порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на оскарження остаточного судового рішення. Отже, апеляційним судом не перевірено, чи наведено правові підстави для поновлення вказаного строку.

Відповідно до положень статті 1277 ЦК України, частини третьої статті 46 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається лише після спливу 1 року з дня смерті спадкодавця або з дня оголошення судом його померлим згідно з вимогами частини третьої статті 46 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом

й за законом.

Заявник не є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 та фактично не може підтвердити факт родинних чи інших відносин з померлою. Відповідно до роз`яснень Шостої харківської міської держаної нотаріальної контори від 17 червня 2021 року № 2051/02-31 вона звернулася до суду з заявою про встановлення факту спільного проживання 16 серпня 2021 року, тобто до спливу 1 (одного) року з дати смерті спадкодавця, у свою чергу вказані обставини підтверджують факт відсутності порушення прав та інтересів Харківської міської ради рішенням суду першої інстанції.

Посилання апеляційного суду на проживання заявника за адресою місця її реєстрації суперечить обставинам справи й вона неодноразово зазначала про те, що її подружнє життя не склалося, а батько її дитини придбав квартиру для власного користування.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 7).

За життя ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира

АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим виконавчим комітетом Харківської міської ради від 03 серпня 1999 року № 5-99-193401 (а. с. 37).

Похованням ОСОБА_3 займалась ОСОБА_1 , що підтверджується листом Харківської місцевої прокуратури від 18 листопада 2020 року, актом на ритуальні послуги та предмети ритуального призначення від 19 листопада 2020 року, довідкою з кладовища (а.с. 27-30).

Після смерті ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини

за законом, державним нотаріусом Шостої харківської міської державної нотаріальної контори було відкрито 21 квітня 2021 року спадкову справу

№ 319/2021, яку зареєстровано у спадковому реєстрі.

Постановою державного нотаріуса від 17 червня 2021 року № 2051/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 . Підставою для відмови у видачі свідоцтва стала відсутність доказів на підтвердження родинного зв`язку заявника зі спадкодавцем (а.с. 31).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду вищезазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicat (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що: «Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів» (Diya 97 v. Ukraine, № 19164/04, § 47, від 21 жовтня 2010 року);

«Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження» (Ponomaryov v. Ukraine, № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року);

«Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (Ustimenko v. Ukraine, № 32053/13, від 29 жовтня 2015 року)»;

«Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків» (Ponomaryov v. Ukraine, № 3236/03, § 47, від 03 квітня 2008 року);

«Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує правовладдя як складову частину спільної спадщини Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів правовладдя є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного розв`язання спору судами їхнє рішення не можна ставити під сумнів» (Brumarescu v. Romania, заява № 28342/95, § 61; Khristov v. Ukraine, № 24465/04, § 33, від 19 лютого 2009 року).

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення (частина перша

статті 354 ЦПК України).

У пункті 3 частини першої статті 260 ЦПК України вказано, що ухвала, що викладається окремим документом, складається з: мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Згідно з частиною третьою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема, у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі

№ 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, що Харківська міська рада, звернувшись у січні 2025 року до апеляційного суду з апеляційною скаргою

на рішення суду першої інстанції від 04 жовтня 2024 року, просила, у тому числі, поновити строк на апеляційне оскарження рішення районного суду, наводячи правові підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкриття апеляційного провадження у справі за відповідною апеляційною скаргою.

Ухвалою Полтавськогоапеляційного суду від 28 лютого 2025 року клопотання Харківської міської ради про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня

2024 року задоволено. Поновлено Харківській міській раді строк на апеляційне оскарження заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави

від 04 жовтня 2024 року. Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Октябрського районного суду

м. Полтави від 04 жовтня 2024 року.

Разом із тим, у вказаній ухвалі суд апеляційної інстанції обмежився лише одним реченням, зазначивши, що «Колегія суддів перевіривши доводи клопотання про поновлення строку та матеріали цивільної справи, вважає, що строк на оскарження рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2024 року підлягає поновленню, як такий, що пропущений з поважних причин».

Тобто суд апеляційної інстанції взагалі не надав правову оцінку аргументам заявника апеляційної скарги щодо наявності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, формально поновивши строк на апеляційне оскарження рішення районного суду.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що посилання Харківської міської ради про те, що під час проголошення рішення суду першої інстанції представник міської ради присутні й не був, є безпідставними, оскільки Харківська міська рада приймала участь у справі та із великим ступенем зацікавленості повинна була проявляти інтерес щодо ходу розгляду судом справи (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24)). Така позиція кореспондує висновок ЄСПЛ, викладений у рішенні

від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України», де зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (параграф 53).

Проте суд апеляційної інстанції не встановив і не зазначив поважні причини значного пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не з`ясував, чи наявні правові підстави для його поновлення, чи не свідчить таке поновлення про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, у справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про поновлення строку на апеляційне оскарження, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року у справі № 190/1598/22 (провадження № 61-12383сво23), постановах Верховного Суду від 06 грудня

2023 року у справі № 200/13452/18 (провадження № 61-8954св23); від 10 квітня

2024 року у справі № 2-2452/11 (провадження № 61-15972св23), від 28 травня

2025 року у справі № 642/2785/23 (провадження № 61-14207св24) та інші.

Допущене апеляційним судом порушення норм процесуального права призвело до передчасного вирішення справи по суті.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.

У касаційній скарзі фактично містяться доводи про незаконність ухвали апеляційного суду від 28 лютого 2025 року. Верховний Судвважає обґрунтованим аргумент касаційної скарги щодо порушення норм процесуального права апеляційним судом при поновленні строку на апеляційне оскарження.

Скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. У разі подання касаційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу (частина друга статті 406 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта

статті 411 ЦПК України).

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Верховний Суд дійшов висновку про те, що доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження. Постанова Полтавського апеляційного суду від 22 травня 2025 року ухвалена без додержання норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження

Керуючись статтями 400, 406, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Полтавськогоапеляційного суду від 22 травня 2025 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець