Справа 206/5680/25
Провадження 2-о/206/263/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

присяжних: Мордань І.Г., Хасанова В.О.,

при секретареві Глущенко Н.С.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги,

за участю:

прокурора Геник Л.С.,

адвоката Циганок А.В.,

представника заявника лікаря-психіатра Черних О.М.,

особи, стосовно якої вирішується питання ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги, яку обґрунтував тим, що 08 жовтня 2025 року ОСОБА_1 було госпіталізовано до КП «ДБКЛПД» ДОР лікарем-психіатром КП «ДБКЛПД» ДОР ОСОБА_2 . Направлення на госпіталізацію видане 08 жовтня 2025 року року лікарем-психіатром КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР ОСОБА_3 , який після особистого огляду громадянки ОСОБА_1 зробив висновок про необхідність її госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу (діагноз): біполярний афективний розлад, поточний епізод манії з психотичними симптомами.

За висновком комісії лікарів хвора являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих.

В судовому засіданні представник заявника лікар-психіатр ОСОБА_4 пояснила, що психічний стан ОСОБА_1 змінився у серпні 2025 року. Хвора стверджувала, що бачить майбутнє. Забрала передчасно своїх дітей з табору до закінчення зміни. ОСОБА_1 у себе вдома потрощила все сокирою, після чого її сусіди викликали їй швидку. ОСОБА_1 було виписано ліки, але вона їх не приймала, а тому її стан погіршився. Перед госпіталізацією ОСОБА_1 намагалася закінчити своє життя самогубством стрибнувши з автомобіля. Била своїх дітей дротом, для того щоб вигнати з них бісів. Лікар підтримала заяву з наведених в ній підстав, просила госпіталізувати ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.

В судовому засіданні прокурор Геник Л.С. підтримала заяву та просив її задовольнити.

ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала щодо примусової госпіталізації. Зазначила, що лікуватися вона не бажає, все що зазначено в заяві лікарні не відповідає дійсності. ОСОБА_1 також пояснила, що вона не намагалася покінчити життя самогубством, а просто просила зупинити водія автомобіль. Крім того, ОСОБА_1 повідомила, що більше пити не буде, просила вибачення у своїх дітей. Щодо того, що вона била своїх дітей, вона зазначила, що вдарила по голові книжкою дитину, бо просила її читати кожного дня. Діти її розбудили і вона була на емоціях через це. Її стан був викликаний тим, що вона вживала спиртні напої у день свого народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , який співпадає зі смертю її мами, а ліки вона не приймала, бо боялася, що їх не можна мішати з алкоголем. Також, ОСОБА_1 вказала, що її діти зараз перебувають в Києві у гостях у дідуся з бабусею. Коли дітей вивозили до Києва, вона була вдома, але її згоду на це ніхто навіть не питав. Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що вона не била свою дитину, а тільки її шльопнула і все. Щодо заяви її свекра щодо побиття нею дітей, ОСОБА_1 зазначила, що батьки чоловіка таким чином намагаються захищатися від неї. Також, ОСОБА_1 зазначила, що вона забрала своїх дітей раніше з табору через те, що їх батько та його батьки і сестра хотіли незаконно вивести її дітей закордон без її згоди. ОСОБА_1 вказала, що її стан не загрожує не їй не її дітям, а тому вона може приймати ліки вдома та бажає повернутись до дітей та продовжувати надавати адвокатські послуги, бо працює адвокатом та має вже призначені справи в судах. Просила відмовити у задоволенні заяви, вказуючи на те, що більше вживати алкоголь вона не буде та приділятиме увагу дітям.

Адвокат Циганок А.В. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні заяви.

В судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_5 , яка є рідною сестрою госпіталізованої особи ОСОБА_1 . ОСОБА_1 зазначила, що саме вона писала заяву про примусову госпіталізації її сестри. ОСОБА_1 зазначила, що вона зв`язувалася з чоловіком її сестри та він їй сказав, що їх діти у таборі та повинні були повернутися до м. Дніпра, а за кордон їх навіть ніхто не збирався вивозити. Свідок пояснила, що стан її сестри постійно тривожний, вона постійно була не нервах, до цього такого ніколи не було. Все що було написано в заяві про госпіталізацію її сестри ОСОБА_1 відповідає дійсності. Батько дітей ОСОБА_1 перебуває закордоном, він онкохворий та в силу певних обставин не може повернутися в країну. Раніше сестра свідка ніколи своїх дітей не била. Коли діти прийшли привітати свою маму з днем народження, вона прокинулася та побила їх та лаялася. Свідок зазначила, що в неї є дитина 7 років, а коли її сестра ОСОБА_1 потрапила до лікарні, її діти були з нею. Зазначила, що діти сестри та її діти ладять між собою. Зараз діти сестри знаходяться в м. Києві у їх дідуся та бабусі, це було особисте бажання дітей сестри поїхати до них .

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Зі змісту заяви сестри ОСОБА_1 встановлено, що остання просить госпіталізувати її сестру ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що психічний стан її сестри змінився. Починаючи з серпня 2025 року психічний стан ОСОБА_1 почав погіршуватися. Вона почала казати, що її хтось переслідує, чує якісь голоси, знає майбутнє хто коли помре, начебто усім загрожує небезпека, прилетить ракета та всіх їх вб`є. За останні два дні психічний стан ОСОБА_1 погіршився. Вона стала дуже агресивна до оточуючих. В ніч з 06 жовтня 2025 року по 09 жовтня 2025 року вона кидалася на своїх дітей, побила свою доньку електричним дротом по спині та біблією по голові. Зі слів водія, 07 жовтня 2025 року та 09 жовтня 2025 року ОСОБА_1 намагалася покінчити життя самогубством, коли автомобіль їхав на швидкості вона хотіла з нього вистрибнути з нього. ОСОБА_1 постійно повторювала, що їй кудись треба. Вдома побила двері, посуд та зробила повний безлад.

Відповідно до рапорту працівників патрульної поліції встановлено, що 08 жовтня 2025 року під час патрулювання в складі екіпажу «Легіон-123» спільно з старшим сержантом приблизно о 19 годині 00 хвилин отримали виклик з приводу «хуліганства» за адресою: АДРЕСА_1 . Прибувши за адресою було виявлено заявницю ОСОБА_5 та її сестру ОСОБА_1 , яка перебувала з ознаками психічного розладу, а саме постійно з кимось розмовляла, поводила себе агресивно, мала суїцидальні думки. Також, було встановлено, що остання перебуває на обліку та раніше лікувалася з діагнозом «гострий психічний розлад». На місце до приїзду поліції заявницею було викликано психіатричну бригаду. Патрульними було передано громадянку ОСОБА_1 бригаді КЗ «ОЦЕМД та МК» лікарю Свіріну.

В судовому засіданні було встановлено, що 08 жовтня 2025 року ОСОБА_1 було госпіталізовано до КП «ДБКЛПД» ДОР лікарем-психіатром КП «ДБКЛПД» ДОР ОСОБА_2 . Направлення на госпіталізацію видане 08 жовтня 2025 року лікарем-психіатром КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР ОСОБА_3 , який після особистого огляду громадянки ОСОБА_1 зробив висновок про необхідність її госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу (діагноз): біполярний афективний розлад, поточний епізод манії з психотичними симптомами.

При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «ДБКЛПД» ДОР комісія лікарів виявила, що у останньої наявні психічні розлади, зокрема: хвора доступна формальному мовному контакту. Зовні напружена, підозріла, негативістична. Емоційно нестійка, неадекватна, легко афектизується, плакала, була непосидюча. В бесіді ОСОБА_1 переходила на крик, погрожувала оточуючим, часом починала голосно неадекватно сміятись. Самооцінка була завищеною. Говорила, що «била дітей, щоб вигнати з них бесів», «вони заважали мені спати». Не заперечувала, що «хотіла випригнути з машини, бо хотіла повернутись та гуляти далі з подругами». Будувала безліч планів на майбутнє. За поведінкою хворої можна судити про наявність галюцинаторних переживань. Мислення паралогічне, дезорганізоване, зісковзуюче. Свою поведінку намагалася раціоналізувати «зайвим прийомом алкоголю». Критична оцінка свого стану була порушена. ОСОБА_1 було попередньо встановлено діагноз: шизоафективний розлад, маніакальний тип. F 25.0.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 09 травня 2024 року в справі № 206/3939/23, яку суд врахував під час розгляду даної справи.

ЄСПЛ вказав, що «тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення в справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року, пункт 39). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (рішення в справі «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року № 45797/09, § 96 - 97).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07 (провадження № 14-9cвц18) вказано, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим, як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні зазначеного питання призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

У справі, яка розглядається, суд встановив, що ОСОБА_1 під наглядом у лікаря психіатра не перебуває та за наданням психіатричної допомоги ніколи не зверталась.

З наданого висновку огляду комісії лікарів-психіатрів вбачається, що при обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «ДБКЛПД» ДОР комісія лікарів виявила, що у останньої наявні психічні розлади, зокрема: хвора доступна формальному мовному контакту. Зовні напружена, підозріла, негативістична. Емоційно нестійка, неадекватна, легко афектизується, плакала, була непосидюча. В бесіді ОСОБА_1 переходила на крик, погрожувала оточуючим, часом починала голосно неадекватно сміятись. Самооцінка була завищеною. Говорила, що «била дітей, щоб вигнати з них бесів», «вони заважали мені спати». Не заперечувала, що «хотіла випригнути з машини, бо хотіла повернутись та гуляти далі з подругами». Будувала безліч планів на майбутнє. За поведінкою хворої можна судити про наявність галюцинаторних переживань. Мислення паралогічне, дезорганізоване, зісковзуюче. Свою поведінку намагалася раціоналізувати «зайвим прийомом алкоголю». Критична оцінка свого стану була порушена. ОСОБА_1 було попередньо встановлено діагноз: шизоафективний розлад, маніакальний тип. F 25.0.

До психіатричного закладу ОСОБА_1 поступила 08 жовтня 2025 року.

Між тим сама собою наявність висновку за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, як і сама собою наявність діагнозу щодо встановлення психічного захворювання.

На обґрунтування підстав для госпіталізації ОСОБА_1 , представник лікарні не надала достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити останньою дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, а сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів та психічного розладу не свідчать про те, що хвора може становити якусь небезпеку для себе чи оточуючих, тому для госпіталізації особи в примусовому порядку до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди самого лише факту наявності психічної хвороби недостатньо, суд має встановити саме обставини вчинення чи виявлення наміру вчинити особою дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

Приходячи до висновку про відмову у задоволені заяви, суд враховує те, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу. Примусова госпіталізація до психіатричного закладу виключно на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів, без урахування наведених вище заперечень самої ОСОБА_1 та за відсутності доказів того, що вона вчиняє (вчинила) чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, не відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Аналогічна правовий висновок викладено і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2025 року по справі № 465/7314/24 (провадження № 61-991св25).

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначена гарантія узгоджується з пунктом 5 принципу 4 «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН, від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить:

а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або

b) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії.

Відповідно до пункту 2 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги госпіталізація до психіатричного закладу або утримання у ньому у примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою спостереження та проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або змісту має бути негайно поінформовано пацієнту; про факт госпіталізації або змісту і їх причини також невідкладно і в докладному вигляді повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта.

Відповідно до частини шостої статті 284 ЦК України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Результати аналізу ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» свідчать про те, що примусова госпіталізація можлива лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 447/1095/21 (провадження № 61-17062св21).

При цьому слід брати до уваги, що тяжкий психічний розлад - це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (абзац третій статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

З огляду на те, що ознаки тяжкого психічного розладу у ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, емоційний стан останньої дійсно був викликаний певним збігом обставин у її житті та за умов самого не бажання примусово госпіталізуватись та відсутності необхідності лікування останньої виключно в стаціонарних умовах, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для її примусової госпіталізації до психіатричної лікарні, що узгоджується і з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року по справі № 206/3940/23 (провадження № 61-11503св24).

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги відмовити.

Повний текст рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Р.О. Кушнірчук

Присяжні: І.Г. Мордань

В.О. Хасанова