ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 453/1192/23

провадження № 61-3415св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави,

відповідачі: Славська селищна рада Стрийського району Львівської області, ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 , яка подана адвокатом Шабаровським Богданом Володимировичем, на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 травня 2024 року у складі судді Брони А. Л. та постанову Львівського апеляційного суду від 13 березня 2025 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року перший заступник керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області, який діє в інтересах держави, звернувся до суду з позовом до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки у комунальну власність.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20 березня 2023 року у справі № 453/328/23, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 366, частиною другою статті 364 КК України, на підставі статті 49 КК України. Вказаною ухвалою суду встановлено, що ОСОБА_2 , зловживаючи своїм службовим становищем, тобто умисно, з корисливих мотивів в інтересах ОСОБА_1 , всупереч інтересам служби, в своєму службовому кабінеті в приміщенні Сколівського районного відділу земельних ресурсів, в порушення частини другої статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України, відповідно до яких прибережні захисні смуги встановлюються по берегах малих річок, струмків і потічків та навколо водойм вздовж урізу води (у меженний період) шириною 25 метрів, розглянувши технічний звіт про виконані роботи по підготовці та видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, усвідомлюючи, що дана земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Рожанка - правої притоки річки Опір (басейн Дністра) та відповідно до статті 79 ВК України відноситься до малих річок, що такий не відповідає вимогам статті 56 Закону України «Про землеустрій», а саме в технічному звіті відсутні: акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель та перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути, умисно, безпідставно завірив особистим підписом та скріпив відтиском круглої гербової печатки Сколівського відділу земельних ресурсів: технічне завдання № 67 на виготовлення технічної документації по видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий план земельної ділянки площею 0,3500 га, схему розміщення земельної ділянки, план земельної ділянки, що відводилась у власність ОСОБА_1 , згідно з якими земельна ділянка розміщена в межах населеного пункту на території Нижньорожанківської сільської ради та призначена для ведення особистого селянського господарства.

В подальшому 28 квітня 2004 року ОСОБА_2 безпідставно видав та підписав ОСОБА_1 державний акт серії ЛВ № 090563 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,3500 га, скріпивши такий відтиском гербової печатки Сколівського районного відділу земельних ресурсів, що призвело до незаконної передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, тим самим завдавши збитків державі в особі Славської селищної ради Стрийського району Львівської області.

12 січня 2023 року в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000120 від 14.12.2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, проведено огляд місця події за участю спеціаліста - землевпорядника ФОП ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат інженера землевпорядника № 014576 від 05 жовтня 2020 року), в ході якого складено план-схему винесення в натурі меж земельної ділянки. Під час проведеного огляду вздовж земельної ділянки за допомогою супутникового геодезичного приймача GHSS проведено огляд водоохоронної зони річки «Рожанка» з розрахунку 25 м. від урізу річки, під час якого встановлено, що дана земельна ділянка частково розміщена в межах водоохоронної зони річки «Рожанка», а саме на площі 0,1175 га.

До Державного реєстру речових прав відомості про державну реєстрацію земельної ділянки внесені не були.

Згідно з інформацією Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну № 18/569 від 26 квітня 2023 року річка «Рожанка» належить до категорії середніх річок відповідно до статті 79 ВК України. Проекти землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки на погодження до Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну не надходили.

Рішенням Нижньорожанківської сільської ради № 90 від 17 вересня 2003 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» ОСОБА_1 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг». На підставі вказаного рішення 28 квітня 2004 року ОСОБА_1 видано державний акт серії ЛВ № 090563 на право власності на земельну ділянку, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 83.

Земельна ділянка належить до комунальної власності Славської територіальної громади, сформована за рахунок земель водного фонду та передана у приватну власність всупереч вимог земельного та водного законодавства. Прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.

Відповідно до рішення Славської селищної ради № 7 від 27 листопада 2020 «Про початок реорганізації Волосянківської сільської ради, Нижньорожанківської сільської ради та Либохорівської сільської ради шляхом приєднання до Славської селищної ради», Славська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Нижньорожанківської сільської ради.

Просив суд:

визнати недійсним рішення Нижньорожанківської сільської ради № 90 від 17 вересня 2003 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», на підставі якого передано ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг»;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,3500 га кадастровий номер :01:002:0001 серії ЛВ № 090563 від 28 квітня 2004 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 83;

зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь Славської територіальної громади земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, розташовану в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг» Стрийського району Львівської області.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 16 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13 березня 2025 року, позов задоволено.

Визнано недійсним рішення Нижньорожанківської сільської ради № 90 від 17 вересня 2023 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування», на підставі якого передано ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг».

Визнано недійсним державний акт на право власності серії ЛВ № 090563 від 28 квітня 2004 року на земельну ділянку площею 0,3500 га, кадастровий номер :01:002:0001, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 83.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути на користь Славської територіальної громади земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, розташовану в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг» Стрийського району Львівської області.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваним рішенням Нижньорожанківської сільської ради порушено інтереси держави в особі Славської селищної ради Стрийського району Львівської області. Однак Славська селищна рада Стрийського району Львівської області не здійснює заходів щодо захисту інтересів держави у сфері земельних відносин та повернення незаконно переданої земельної ділянки з земель водного фонду. З огляду на пасивність усіх інших органів державної влади та місцевого самоврядування, які б мали вчасно виявити та відреагувати на незаконність передачі у приватну власність земельної ділянки водного фонду, суд дійшов висновку про наявність у прокурора достатніх підстав та повноважень для звернення до суду з цим позовом.

Виходячи з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486, відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Тобто фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. При цьому відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги.

При наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених статтею 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).

Як встановлено, спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель водного фонду та була передана у приватну власність всупереч вимог земельного та водного законодавства. Прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Тому суд дійшов висновку, що під час прийняття Нижньорожанківською сільською радою Сколівського району Львівської області оспорюваного рішення було порушено норми земельного та водного законодавства. Такі порушення законодавства є підставою для визнання незаконним зазначеного рішення.

Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства і у силу зовнішніх, об`єктивних, явних та видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його, відповідача, добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 2362/884/16-4 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що державний акт, який посвідчує набуте право, також має бути визнаним недійсним відповідно до статей 21, 393 ЦК України та статті 152 ЗК України.

Вирішуючи позов в частині повернення на користь Славської територіальної громади земельної ділянки ОСОБА_1 , суд виходить з того, що оскільки прокурор свій процесуальний обов`язок доказування виконав та надав суду належні і допустимі докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 з порушенням вимог земельного законодавства, внаслідок чого вона підлягає поверненню власнику.

Щодо наданого відповідачем висновку експерта на спростування розташування спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі, то в ньому експертом визначено, що спірна земельна ділянка розташована поза межами прибережної захисної смуги. Однак суд ставиться до наданого стороною відповідача висновку експерта як доказу у рамках даного спору критично, оскільки вважає, що такий не містить інформації щодо предмету доказування - спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, а містить інформацію щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,2869 га, що, на думку суду, свідчить про незаконні умисні дії відповідача, спрямовані на зменшення площі спірної земельної ділянки з метою спростування встановлених судом обставин, що на час набуття земельної ділянки у власність, така відносилась до земель водного фонду.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції і, окрім того, вказав, що у цій справі має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо ОСОБА_1 внаслідок втручання в його право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо йому не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі зобов`язання ОСОБА_1 повернути на користь Славської територіальної громади земельну ділянку площею 0,3500 га, її поділу з поверненням у власність держави земель водного фонду.

Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння державним майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.

Прийняття оспорюваного рішення та видача ОСОБА_1 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,3500 га позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. Отже, правовідносини, пов`язані з передачею земель водного форду у власність становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 , такому суспільному інтересу не відповідає. Також при вирішенні даної справи слід враховувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки фізичні особи - відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 04липня 2018 (справа № 653/1096/16), від 28 листопада 2018 (справа № 504/2864/13), від 12 червня 2019 (справа № 487/10128/14), від 11 вересня 2019 (справа № 487/10132/14), від 07 квітня 2020 (справа № 372/1684/14) вирішувалось питання визначення належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду та зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку варто розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природоохоронного призначення, не пов`язане із позбавленням власника (держави чи територіальної громади) цих ділянок володіння ними. Вказане стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб; такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані (п. 8.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц).

Таким чином, спірна земельна ділянка належала і, продовжує належати до комунальної власності Славської територіальної громади, оскільки знаходиться у межах нормативних (визначених законом) розмірів прибережної захисної смуги, тобто є такою, що не могла бути передана у приватну власність у такій конфігурації. З огляду на зазначене, не може бути застосована до вказаних правовідносин позовна давність, про що просив відповідач, оскільки до вимог негаторного позову позовна давність не застосовується.

Аргументи учасників справи

17 березня 2025 року представник ОСОБА_1 ? адвокат Шабаровський Б. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано порушенням:

статей 58, 59, 60 ЗК України, статей 4, 88 ВК України, неврахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 372/1080/19, від 10 листопада 2022 року у справі № 285/3485/20, від 21 жовтня 2022 року у справі № 369/1872/18 (суди зобов`язали повернути земельну ділянку, щодо якої відсутні докази перебування в межах прибережної захисної смуги станом на момент її передачі у приватну власність - у 2003 році), а тому протокол огляду місця події від 12 січня 2023 року, складений у 2023 році, через 20 (двадцять) років після того, як земельна ділянка була відведена, не може підтверджувати, що станом на 2003 рік земельна ділянка частково знаходилась в межах прибережної захисної смуги річка Рожанка;

частини четвертої статті 84 ЗК України, частини другої статті 152 ЗК України, неврахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (суди зобов`язали повернути всю земельну ділянку, попри те, що сам позивач стверджував про її часткове накладення на землі водного фонду). Суди не врахували, що повернення не може бути застосоване щодо всієї земельної ділянки. Така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі водного фонду;

статей 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, неврахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм у подібних право відносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20; від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21; від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21; від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18, від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 (суди задовольнили позовні вимоги про визнання недійсним рішення сільської ради та державного акта). Належним способом захисту в такій ситуації є позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі водного фонду, а не всієї земельної ділянки. Такий висновок повинен застосовуватись до правовідносин щодо накладення частин земельних ділянок на будь- які землі державної власності, які відповідно до частин четвертої статті 84 ЗК України не можуть передаватися у приватну власність, незалежно від пункту частини четвертої статті 84 ЗК України.

Водночас, наявними у справі доказами підтверджується, що спірна земельна ділянка не накладається (навіть частково) на землі прибережної захисної смуги річки Рожанка, а тому відсутнє будь-яке порушення прав територіальної громади, а відтак - відсутнє порушення інтересів держави. Наявними у справі доказами підтверджується, що у зв`язку з встановленням (відновленням) меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 та внесенням відповідних відомостей до Державного земельного кадастру та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, правомірність чого підтверджена рішенням Кваліфікаційної комісії з питань видачі та анулювання кваліфікаційного сертифіката інженера-землевпорядника від 21 березня 2024 року за результатами розгляду листа Стрийської окружної прокуратури від 06 березня 2024 року № 14.57/05-42-197ВИХ-24, ОСОБА_1 є власником та йому належить земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,2869 га; земля площею 0,0631 га більше не входить до земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 та більше ОСОБА_1 не належить, ним не використовується і він нею не володіє, відповідно, є комунальною власністю територіальної громади.

У травні 2025 року Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржені судові рішення залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Зазначає, що правовідносини у справі № 446/478/19 і в справі, що переглядається, не є подібними, хоч у справі № 446/478/19 і йдеться про частину ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці, однак у справі, що переглядається, - про частину ділянки, яка накладається на землі водного фонду (прибережну захисну смугу річки Рожанка). Держава або територіальна громада не втрачають володіння земельними ділянками водного фонду, які за законом не можуть бути передані у приватну власність у разі такого їх передання фізичним чи юридичним особам, а, відтак у таких випадках слід усувати перешкоди у користуванні відповідною земельною ділянкою (стаття 391 ЦК України) шляхом повернення її власникові. Це стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки водного фонду було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб. Такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані.

Сам факт передачі у власність спірної земельної ділянки органом місцевого самоврядування не свідчить про добросовісність набувача, тим більше за умов чіткого встановленого порядку та заборони на законодавчому рівні передачі у приватну власність земельних ділянок водного фонду, розташованих в межах прибережної захисної смуги.

З огляду на відсутність іншого механізму виправлення допущених порушень, задоволення позовної заяви прокуратури становитиме пропорційне втручання у право ОСОБА_1 на володіння майном, забезпечуватиме дотримання рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами ОСОБА_1

29 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 ? адвокат Шабаровський Б. В. подав до Верховного Суду додаткові пояснення, в яких просить при розгляді справи врахувати також і правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 20 травня 2025 у справі № 906/57/24.

Зазначає, що враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 22 січня 2025 у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23), в постанові Верховного Суду від 20 травня 2025 у справі № 906/57/24, правовідносини у яких є подібними, зроблено висновое, що належним способом захисту міг бути позов про витребування лише тієї частини земельної ділянки, яка накладається на землі водного фонду. Вказана постанова Верховного Суду не існувала на момент подання касаційної скарги та на момент відкриття касаційного провадження у цій справі, а нормами чинного процесуального законодавства прямо передбачено необхідність врахування судом висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

07 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 ? адвокат Шабаровський Б. В. подав до Верховного Суду додаткові пояснення, в яких просить при розгляді справи врахувати рішення ЄСПЛ від 09 травня 2025 року у справі «Кулик проти України».

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судових рішень відмовлено.

В ухвалі Верховного Суду від 03 квітня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 02 жовтня 2024 року у справі № 372/1080/19, від 10 листопада 2022 року у справі № 285/3485/20, від 21 жовтня 2022 року у справі № 369/1872/18, від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 05 липня 2023 року у справі №912/2797/21, від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18).

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участі сторін у справі у судовому засіданні відмовлено; справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що Стрийською окружною прокуратурою шляхом вивчення інформації щодо стану додержання вимог земельного законодавства було виявлено порушення при набутті у власність земельної ділянки водного фонду площею 0,3500 га, розташованої в с. Нижня Рожанка Стрийського району Львівської області.

Зазначену земельну ділянку було передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 на підставі рішення Нижньорожанківської сільської ради № 90 від 17 вересня 2003 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування».

28 квітня 2004 року ОСОБА_1 видано державний акт серії ЛВ № 090563 на право власності на земельну ділянку площею 0,3500 га, кадастровий номер :01:002:0001, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 83.

12 січня 2023 року в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000120 від 14 грудня 2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України, проведено огляд місця події за участю спеціаліста - землевпорядника ФОП ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат інженера землевпорядника № 014576 від 05 жовтня 2020 року), в ході якого було складено план-схему винесення в натурі меж земельної ділянки. В ході проведеного огляду вздовж земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га за допомогою супутникового геодезичного приймача GHSS було проведено огляд водоохороної зони річки «Рожанка» з розрахунку 25 м. від урізу річки, під час якого було встановлено, що спірна земельна ділянка частково розміщена в межах водоохороної зони річки «Рожанка», а саме на площі 0,1175 га.

До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га власником не вносились.

Згідно з інформацією Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну № 18/569 від 26 квітня 2023 року, річка «Рожанка» належить до категорії середніх річок відповідно до статті 79 ВК України. Проекти землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки на погодження до Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну не надходили.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20 березня 2023 року у справі № 453/328/23, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статі 366, частиною другою статті 364 КК України, на підставі статті 49 КК України. Вказаною ухвалою встановлено, що ОСОБА_2 , зловживаючи своїм службовим становищем, тобто умисно, з корисливих мотивів в інтересах ОСОБА_1 , всупереч інтересам служби, в своєму службовому кабінеті в приміщенні Сколівського районного відділу земельних ресурсів, в порушення вимог частини другої статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України, відповідно до яких прибережні захисні смуги встановлюються по берегах малих річок, струмків і потічків та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною 25 метрів, розглянувши технічний звіт про виконані роботи по підготовці та видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, усвідомлюючи, що указана земельна ділянка за кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Рожанка - правої притоки річки Опір (басейн Дністра) та відповідно до статті 79 ВК України відноситься до малих річок, що такий не відповідає вимогам статті 56 Закону України «Про землеустрій», а саме в технічному звіті відсутні: акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель та перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути, умисно, безпідставно завірив особистим підписом та скріпив відтиском круглої гербової печатки Сколівського відділу земельних ресурсів: технічне завдання № 67 на виготовлення технічної документації по видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий план земельної ділянки площею 0,3500 га, схему розміщення земельної ділянки, план земельної ділянки, що відводилась у власність ОСОБА_1 , згідно з якими земельна ділянка розміщена в межах населеного пункту на території Нижньорожанківської сільської ради призначена для ведення особистого селянського господарства. 28 квітня 2004 року ОСОБА_2 умисно, безпідставно видав на ім`я ОСОБА_1 та підписав державний акт серії ЛВ № 090563 на право власності на земельну ділянку, скріпивши відтиском гербової печатки Сколівського районного відділу земельних ресурсів, що призвело до незаконної передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки, завдавши збитків державі в особі Славської селищної ради Стрийського району Львівської області.

Відповідно до листа начальника відділу секретаріату Славської селищної ради Стрийського району Львівської області М. Ареф`єва радою заходи щодо повернення у комунальну власність земельної ділянки не вживалися у зв`язку з ненадходженням на адресу органу місцевого самоврядування жодних документів, які б підтверджували вину ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 366, частиною другою статті 364 КК України.

Згідно з висновком судового експерта Шкребтій В. Г. № 01-2024/1 від 09 січня 2024 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 для ведення особистого селянського господарства площею 0,2869 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не накладається на землі прибережної захисної смуги вздовж річки Рожанка, до меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 дотримана встановлена законодавством нормативно необхідна відстань в 25 м від урізу води р. Рожанка.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та інші).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України(тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

У статтях 60 ЗК України, 88 ВК України визначено, що прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України.

У пункті «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України зазначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово зазначала про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 45)).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71); від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (абзац п`ятий пункту 143), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)).

Однак, враховуючи те, що заволодіння землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України є неможливим, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку водного фонду не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку водного фонду та для її повернення власнику. Зазначене не суперечить висновку Верховного Суду України, сформульованому у постановах від 19 червня 2013 року у справі

№ 6-57цс13 (яким суд першої інстанції обґрунтував рішення у частині наявності підстав для визнання недійсним державного акта), від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13 і від 1 липня 2015 року у справі № 6-319цс15 (які у заяві від 21 березня 2017 року просив застосувати прокурор), про те, що у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можна визнавати як рішення, на підставі яких видані відповідні державні акти, так і самі ці акти. Вказані справи не стосуються захисту прав на земельні ділянки водного фонду. Задовольняючи ту чи іншу позовну вимогу, ефективність обраного позивачем способу захисту у конкретній ситуації має визначити суд (див. постанову від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) (пункт 99)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) зроблено такі висновки:

«82. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що з огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 ЗК України, суди попередніх інстанцій правильно виснували про те, що і передання цієї ділянки у приватну власність нібито із земель сільськогосподарського призначення, і подальша зміна її цільового призначення на землі громадської забудови є протиправними. Вимоги прокурора про визнання рішень № 10 і № 31 незаконними та скасування у частині є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника. Задоволення судами цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки.

96. У випадку, якщо власник земельної ділянки залишається її володільцем, для захисту його права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 114)). Оскільки вимога прокурора про витребування земельної ділянки не є належним способом захисту права власника на земельну ділянку водного фонду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суди мали відмовити у задоволенні цієї вимоги. Така відмова через обрання неналежного способу захисту не перешкоджає Коблівській сільраді чи прокурору (у разі, якщо сільрада не здійснюватиме чи неналежно здійснюватиме повноваження із захисту права комунальної власності на спірну земельну ділянку водного фонду, допускаючи продовження порушення такого права після набрання чинності цією постановою) заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки її власникові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46), а також від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.28))».

Велика палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначила:

«79. Оскаржуване рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

80. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].

81. Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.

83. Також потрібно врахувати, що до 01.01.2013 державна реєстрація земельних ділянок, які передавались у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки.

84. З 01.01.2013 у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

85. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі, якщо не вказано зворотнє, - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

86. За такого правового регулювання визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача. Натомість внаслідок задоволення віндикаційного позову вирішується спір про право, рішення суду є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

87. З огляду на викладене позовні вимоги про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача.

116. АТ «Укрзалізниця» просить визнати недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1259 га. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.

117. Згідно з рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га. Водночас частина земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 та накладається на смугу відведення залізниці, має площу 0,0974 га.

118. Тобто площа земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці, менша загальної площі земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_1 згідно з рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10.

119. У цій справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).

120. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.

121. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

122. Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

123. Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

124. У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

125. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_1 буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ «Укрзалізниця», а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

126. Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

127. Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

128. Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1.

145. Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зробила висновок про можливість витребування частини земельної ділянки, що накладається, шляхом її ідентифікації та виділу в натурі, що уможливить формування в окреме землеволодіння та державну реєстрацію за відповідачем іншої частини земельної ділянки та прав на неї, яка не є спірною.

Колегія суддів не вбачає підстав для незастосування такого підходу і в цій справі за позовом про повернення земельної ділянки водного фонду, що частково накладається. Така вимога як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, а може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на прибережну захисну смугу, оскільки не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору, а визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку водного фонду, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність відповідача якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для усунення перешкод якої наявні - тобто така земельна ділянка частково накладається на землі водного фонду) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). А належним (правомірним) способом захисту у спорах з подібними обставинами може бути позов про повернення тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі водного фонду.

Близькі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 369/1872/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що прокурор посилався на часткове накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну смугу та не врахував, що у випадку неповного накладення земельної ділянки - позивач повинен довести, в якому саме розмірі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 травня 2025 року у справі № 906/57/24, яку відповідач просить врахувати при вирішенні цієї справи, вказано:

«Прокурор пред`явив вимогу про повернення у комунальну власність сформованих земельних ділянок, які були набуті відповідачем за цивільно-правовими угодами. Колегія суддів зазначає, що повернення земельних ділянок як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :10:000:0096 площею 2,0000 га, :10:000:0097 площею 1,7432 га та :10:000:0098 площею 2,0000 га площею 0,1259 га, оскільки така вимога може бути задоволена тільки щодо тієї частини земельних ділянок, що накладаються на прибережну захисну смугу. Відтак Прокурор повинен довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на прибережну захисну смугу. За змістом частини 1 статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка, що накладається, зокрема на прибережну захисну смугу, має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі відповідно до статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 звертала увагу на те, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, повернення спірних земельних ділянок в їх теперішніх межах призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ті частини земельних ділянок, які накладаються на прибережну захисну смугу, а й на ті частини земельних ділянок, які не є спірними, і правомірність набуття яких у власність відповідачем не ставиться під сумнів».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі

№ 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

У справі, що переглядається:

позивач зазначав, що при прийнятті рішення Нижньорожанківської сільської ради № 90 від 17 вересня 2003 року, на підставі якого передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, розташовану в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг» Стрийського району Львівської області для ведення особистого селянського господарства, були порушені норми земельного та водного законодавства. Послався на проведений огляд вздовж земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га за допомогою супутникового геодезичного приймача GHSS, під час якого встановлено, що земельна ділянка частково розміщена в межах водоохоронної зони річки «Рожанка», а саме на площі 0,1175 га;

тобто за змістом позовних вимог прокурора останній прагне повернути у комунальну власність земельну ділянку водного фонду, яка частково накладається на земельну ділянку, надану відповідачу у власність, водночас така вимога пред`явлена щодо всієї земельної ділянки;

суди вважали, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 площею 0,3500 га, розташована в с. Нижня Рожанка в урочищі «Лужків Луг», була сформована за рахунок земель водного фонду та передана у приватну власність ОСОБА_1 всупереч вимог земельного та водного законодавства, а тому наявні підстави для повернення усієї земельної ділянки;

суди не врахували, що в контексті обставин цієї справи для вирішення подібних спорів земельна ділянка, яка частково накладається на землі водного фонду, має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). А належним (правомірним) способом захисту у спорах з подібними обставинами може бути позов про повернення земельної ділянки, що накладається на землі водного фонду. Натомість позовні вимоги про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку при частковому заволодінні (накладенні) землями водного фонду не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку водного фонду та для її повернення власнику, які не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, а обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Разом з тим, під час розгляду спорів, в яких на його вирішення може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, суд має самостійно дати правову оцінку такому рішенню та викласти її у мотивувальній частині судового рішення;

суди не врахували, що задоволення вимоги про повернення усієї земельної ділянки призведе до того, що відповідач позбавляється права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку водного фонду, а й яка не є спірною і правомірність надання у власність відповідача якої не ставиться під сумнів. Таке втручання у права відповідача не може визнаватися законним та пропорційним. Тому така вимога як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,3500 га, а може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі водного фонду;

прокурор вказував, що відповідач мав поділити спірну земельну ділянку, повернувши землі водного фонду (0,1175 га) у державну власність, що не було зроблено останнім;

разом з тим, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначав, що ПП «Землевпорядна агенція «Експерт» на підставі заяви відповідача виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості), за результатами уточнення меж зазначеної земельної ділянки її площа становить 0,2869 га та ця ділянка не перебуває в межах прибережної захисної смуги річки Рожанка. Надав витяги із зазначеної технічної документації, з Державного земельного кадастру, з Державного реєстру речових прав щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0001, площа якої становить 0,2869 га, а не 0,3500 га, а також висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 01-2024/1 від 09 січня 2024 року, проведену на замовлення відповідача судовим експертом Шкребтієм В. Г. щодо встановлення накладання земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0001 на землі прибережної захисної смуги вздовж річки Рожанка, за результатами якої встановлено, що ця земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2869 га не накладається на землі прибрежної захисної смуги вздовж річки Рожанка, до меж земельної ділянки дотримана встановлена законодавством нормативно необхідна відстань в 25 м від урізу води р. Рожанка;

суди відхилили наведені аргументи і докази як такі, що не містять інформації щодо предмету доказування (земельної ділянки з площею 0,3500 га) та свідчить про незаконні умисні дії відповідача, спрямовані на зменшення площі спірної земельної ділянки з метою спростування встановлених судом обставин, що на час набуття земельної ділянки у власність така відносилась до земель водного фонду. Однак суди не врахували, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є однією з видів документації із землеустрою, складовою якої є кадастровий план земельної ділянки (частина друга статті 25, частина четверта стаття 55 Закону України «Про землеустрій»), а надані відповідачем докази можуть свідчити про вчинення ним дій щодо відновлення порушених прав держави на землі водного фонду шляхом відповідного зменшення площі спірної земельної ділянки з 0,3500 га до 0,2869 га;

відповідач наводив відповідні аргументи в апеляційній скарзі, яким апеляційний суд не надав оцінки, не перевірив відповідні докази, надані відповідачем, не встановив, чи накладається земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0001 або її частина на землі водного фонду (чи порушене право держави),а при частковому накладені - чи ідентифікована така частина з метою її повернення у комунальну власність.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

За таких обставин постанову апеляційного суду слід скасувати, рішення суду першої інстанції скасувати в частині вимог прокурора про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку та ухвалити нове рішення про відмову у їх задоволенні, в частині позовної вимоги про повернення земельної ділянки - передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки встановлено підстави для скасування судових рішень та передачі справу на новий розгляд в частині вимоги про повернення земельної ділянки, то суд касаційної інстанції інші підстави відкриття касаційного провадження та доводи касаційної скарги не аналізує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 травня 2025 року у справі № 906/57/24, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати в частині позовних вимог про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку та ухвалити нове рішення про відмову в їх задоволенні, в частині позовної вимоги про повернення земельної ділянки постанову апеляційного суду скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з цим не підлягає поновленню дія рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 травня 2024 року, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13 березня 2025 року, зупинена ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2025 року.

Керуючись статтями 400, 402, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 13 березня 2025 року скасувати. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 травня 2024 року в частині позовних вимог Першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області І. Нагребного в інтересах держави до Славської селищної ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зазначених вимог відмовити.

Справу № 453/1192/23 в частині вирішення позовної вимоги Першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Сколівського районного суду Львівської області від 16 травня 2024 року та постанова Львівського апеляційного суду від 13 березня 2025 року в скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко