ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/163/24 Номер провадження 22-ц/814/782/25Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О.О. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,

секретар: Горбун К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Гонтара Валерія Миколайовича на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку майна та поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та зустрічний цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулася із позовом, який обґрунтований зокрема тим, що вона та ОСОБА_1 , перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.07.1999 року. Шлюб зареєстровано Кам`янопотоківською сільською радою, Кременчуцького району Полтавської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 03 липня 1999 року зроблено відповідний актовий запис за № 11.

Під час перебування в шлюбі, сторонами було придбано житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-житловий будинок, з господарськими будівлями, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 55 кв.м., житлова площа 16,6 кв.м.;

-земельна ділянка, площею 0,1867 га, кадастровий :01:001:1:0142, цільове призначення: для будівництва обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Оформлення вказаної нерухомості відбулося 28.12.2013 року, покупцем земельної ділянки та будинку , а також право власності вирішили оформити на відповідача.

Крім того, за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали 14.11.2009 року автомобіль марки NISSAN модель Х-ТRAIL, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який за їх домовленістю, був оформлений на її ім`я хоча фактично він весь час перебував у користуванні відповідача, і в даний час сам транспортний засіб і документи на нього перебувають у володінні відповідача.

Вважає, що транспортний засіб, земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок з господарськими спорудами є спільною сумісною власністю подружжя, так як придбані ними за грошові кошти, які були зібрані ними разом.

Оскільки вищевказане майно це спільна сумісна власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тому воно підлягає поділу та їх частки відповідно до закону є рівними. З урахуванням вказаного просила суд:

-визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : житловий будинок загальною площею 55 кв.м, житловою площею 16,6 кв.м., погріб Б, вбиральня В, колодязь Л, огорожа № 1, ворота № 2: земельну ділянку площею 0, 1867 га, кадастровий номер :01:001:1:0142 за адресою: АДРЕСА_1 .; автомобіль марки NISSAN модель X-TRAIL, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 ;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 55 кв.м, житловою площею 16,6 кв.м., погріб Б, вбиральні В, колодязь Л, огорожа № 1, ворота № 2 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0, 1867 га, кадастровий номер :01:001:1:0142 за адресою: АДРЕСА_1 .

-припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль марки NISSAN модель X-TRAIL, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 та виділити вказаний автомобіль у власність ОСОБА_1 .

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 її частки у спільному майні ( автомобіль марки NISSAN модель X-TRAIL VIN НОМЕР_2 ) в сумі 105 420 гривень.

-стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме: сплата судового збору в сумі 5662,79 грн. та витрати на професійну правову допомогу в сумі 10000 грн.

25.03.2024 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, в якій вказав, що не заперечує факт, що 03 липня 1999 року між ним, та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Кам`янопотоківською сільською радою Полтавської області (актовий запис № 11 від 03.07.1999 р.). Також не заперечив і придбання на його ім`я вказаного домоволодіння та земельної ділянки вартість яких визначив сукупно в сумі 126500 грн. 00 коп.

Проте, зазначив, що вказані домоволодіння та земельна ділянка не можуть бути визнаними спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що вони були придбані виключно за кошти, подаровані його матір`ю ОСОБА_3 , а не за спільні кошти з відповідачем.

Це підтверджується тим фактом, що у день придбання спірного домоволодіння та спірної земельної ділянки (28.12.2013 р.) його мати ОСОБА_3 продала належну їй квартиру АДРЕСА_2 за 115500 грн. 00 коп., а виручені від продажу кошти у сумі, для придбання спірного домоволодіння та спірної земельної ділянки мати передала йому.

З урахуванням вказаного, просив суд:

- визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

-визнати земельну ділянку площею 0,1867 га у межах згідно з планом, кадастровий номер :01:001:0142 цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку майна та поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : житловий будинок загальною площею 55 кв.м, житловою площею 16,6 кв.м., погріб Б, вбиральня В, колодязь Л, огорожа № 1, ворота № 2: земельну ділянку площею 0, 1867 га, кадастровий номер :01:001:1:0142 за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 55 кв.м, житловою площею 16,6 кв.м., погріб Б, вбиральні В, колодязь Л, огорожа № 1, ворота № 2: земельну ділянку площею 0, 1867 га, кадастровий номер :01:001:1:0142 за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки NISSAN модель X-TRAIL, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль марки NISSAN модель X-TRAIL, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 та виділено вказаний автомобіль у власність ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 її частки у спільному майні ( автомобіль марки NISSAN модель X-TRAIL VIN НОМЕР_2 ) в сумі 105 420 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 5662,79 грн та понесені витрати на правову допомогу в розмірі 10000 гривень.

Додатковим рішенням від 22 травня 2025 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 55 кв.м, житловою площею 16,6 кв.м., погріб Б, вбиральні В, колодязь Л, огорожа № 1, ворота № 2: земельну ділянку площею 0, 1867 га, кадастровий номер :01:001:1:0142 за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційному порядку рішення оскаржив ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права , без урахування наявних по справі доказів.

Апелянт вказує, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Скаржник наголошує, що під час розгляду даної справи відповідач не надала належних та допустимих доказів наявності у неї власних достатніх коштів від заробітку чи інших доходів для придбання спірного майна, що свідчить про те, що фінансової участі вона у його придбанні не брала, а суд, розглядаючи дану справу, на вказаний факт уваги не звернув.

ОСОБА_1 вказує, що спірний будинок належить йому особисто на праві приватної власності, тобто, презумпція спільної власності на це майно спростовується наданими ним доказами (договором купівлі-продажу квартири та будинку) та показами свідка у судовому засіданні.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2024 року та постановити нове про відмову в задовленні позовних вимог ОСОБА_2 , та задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу , у якому позивач за первісним позовом наполягає на тому, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя, у зв`язку із чим апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 03.07.1999 року у Кам`янопотоківській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 .

Також судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу будинку від 28.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Курячим В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 4809 ОСОБА_1 купив у ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з наступного: житловий будинок загальною площею 55 кв.м, житловою площею 16,6 кв.м., погріб Б, вбиральня В, колодязь «к», огорожа № 1, ворота № 2 розташованих на земельній ділянці площею 0, 1867 га, кадастровий номер :01:001:1:0142 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана земельна ділянка відчужена ОСОБА_1 окремим договором купівлі-продажу від 28.12.2013 року посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Курячим В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 4815.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 у частці 1/1.

Також сторонами не заперечується, що 17.12.2019 року був придбаний транспортний засіб марки NISSAN модель X-TRAIL VIN НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 та згідно копії технічного паспорту НОМЕР_4 , право власності зареєстроване за ОСОБА_2 .

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1, 2 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини 1 якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63)).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення 1 абзацу 2 частини 1 статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21)).

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина 3 статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні (постанова Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі №757/64512/16-ц).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Разом з цим, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 264/2232/19 зробив висновок, що згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок належить особисто ОСОБА_1 на праві приватної власності , оскільки він був придбаний за рахунок коштів наданих йому його матір`ю , після продажу нею квартири , а ОСОБА_2 у свою чергу не надала доказів, що підтверджували б можливість набуття нею у власність такого майна, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки презумпція спільності права власності сторін спору на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідачем ОСОБА_1 у даній справі не доведена, та повністю спростована п.9 договору купівлі продажу спірного будинку від 28.12.2013 року, в якому чітко зазначено, що будинок буде предметом спільної сумісної власності подружжя, згоду на придбання якого надала дружина ОСОБА_2 . письмовою заявою завіреною нотаріусом та за погодженням ОСОБА_1 , який підписав вказаний договір.

Встановивши, що посилання ОСОБА_1 на те, що спірне майно ( будинок та земельна ділянка) було придбане хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, нібито отримані від матері ОСОБА_1 за укладеним нею договором продажу квартири , не є достатнім доказом сплати апелянтом особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти скаржником надано не було. Окрім того, відповідачем не надано доказів, які б підтверджували факт передання коштів його матір`ю не в інтересах сім`ї, а особисто сину для придбання житла , суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 . З вказаним висновком погоджується й апеляційний суд.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду першої інстанції по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази, показання свідків та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

У постанові від 24 січня 2024 року справа №752/1058/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).

Відповідно, оскільки оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, додаткове рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 22 травня 2025 року також залишається незмінним , як невід`ємна частина основного.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Гонтара Валерія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов