Провадження № 2/161/510/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

секретаря Вегери Д.В.,

з участю представників відповідачів Літвака О.І., Кучер О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до постанови №ЕАС07059455 від 27.05.2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, його було притягнуто до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-1 КУпАП.

Вказану постанову ним було оскаржено та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.08.2023 року у справі №161/9029/23 його позов задоволено, постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності скасовано. При цьому. постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2023 року рішення суду залишено без змін.

Вказує, що 17.03.2024 року по вул. Набережна, 25 в м. Луцьку був зупинений автомобіль «ВMW», де він був пасажиром. Проте, 17.05.2024 року поліцейським винесено постанову серії ЕНА №1676646, якою його було притягнуто до відповідальності за ч. 3 ст. 127 КУпАП. При цьому, із постанови слідує, що він 17.03.2024 року о 05.29 год. в м. Луцьку по вул. Набережна, 2, перебував на проїзній частині в темну пору доби без світловідбиваючих елементів, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п.4.4 Правил дорожнього руху України.

Зазначену постанову ним також було оскаржено та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.06.2024 року у справі 161/6718/24 оскаржувану постанову скасовано, провадження у справі закрито. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.08.2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою УПП у Волинській області у зв`язку із пропущенням строку на апеляційне оскарження.

Крім того, постановою від 04.09.2024 року його знову притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1190 грн.

Зазначає, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.12.22024 року у справі №161/17402/24 вказану постанову скасовано, а провадження у справі закрито.

Всі зазначені рішення набрали законної сили.

Разом з тим, знаючи, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.06.2024 року у справі №161/6718/25 скасовано постанову поліцейського серії ЕНА №1676645 від 17.03.2024 року, службовими особами Департаменту патрульної поліції було направлено вказану постанову на виконання до відділу державної виконавчої служби у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

В подальшому, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №75916582 від 28.08.2024 року та в рамках виконання якого було накладено арешт на грошові кошти та оголошено в розшук належне йому майно. І лише після його особистого звернення з наданням доказів скасування постанови, виконавче провадження було закінчене.

Вважає, що через вчинення службовими особами УПП у Волинській області незаконних та безпідставних дій, йому було завдано моральної та психологічної шкоди, яка відобразилась в порушенні його звичного способу життя, створення перешкод у здійсненні своїх звичних справ. Крім того, при складанні незаконних та скасованих постанов про накладення на нього адміністративних стягнень, він відчував занепокоєння, тривогу, пережив значний стрес, душевні страждання.

Таким чином, внаслідок протиправних, неправомірних, незаконних та несправедливих відносно нього дій службових осіб Департаменту патрульної поліції, які порушили його права, він отримав значні моральні страждання, що змінило його ритм життя, йому була заподіяна моральна шкода.

У зв`язку з чим, просить стягнути з державного бюджету України на його користь 160000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також понесені ним витрати на правничу допомогу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та росив їх задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову із підстав, викладених у відзивах.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом з`ясовано, що відносно ОСОБА_1 тривали адміністративні провадження, а саме: виносились постанова серії ЕАС № 07059455 від 27.05.2023 р.; постанова серії ЕНА № 1676646 від 17.03.2024 р.; постанова серії ЕНА № 2975232 від 04.09.2024 р. (а.с. ).

Вказаними постановами позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності, згідно санкції статей за інкриміновані правопорушення.

Рішеннями Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.08.2023 року у справі №161/9029/23, від 17.06.2024 року у справі 161/6718/24, 02.12.22024 року у справі №161/17402/24 вказані постанови скасовані, провадження у справі закрито (а.с. ).

Разом з тим, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2025 апеляційну скаргу управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції задоволено повністю, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2024 року у справі № 161/17402/24 скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю (а.с. ).

Ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України .

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Крім того, у п. 90-91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 року вказано, що Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Разом з тим, позивачем та його представником не наведено належних підтверджень факту порушення його цивільних прав чи охоронюваних законом інтересів діями або бездіяльністю відповідача, не представлено підтверджуючих доказів спричинення моральної шкоди та не наведено обґрунтованого розрахунку її заподіяння.

Як зазначив Верховний Суд у вищезгаданих правових висновках, сам факт задоволення скарги у справах про адміністративні правопорушення не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки рішенням судів порушені права заявника захищені шляхом скасування постанов про притягнення до адміністративної відповідальності.

Отже, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасниками справи є:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Департамент патрульної поліції, , адреса: м. Київ, вул. Федора Ернеста, 3.

Відповідач Державна казначейська служба України, адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Повний текст рішення складений 16 жовтня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Р.М. Кихтюк