Справа № 522/4911/25-Е
Провадження № 2/522/4472/25
24 вересня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі :
головуючого - судді Шенцевої О.П.,
за участю секретаря судового засідання Сафтюк-Панько Б.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 03 лютого 2021 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем та ОСОБА_2 , як позичальником було укладено договір позики. Відповідно до умов Договору позики, позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 48 400,00 доларів США, що було еквівалентно 1 358 050,76 (один мільйон триста п`ятдесят вісім тисяч п`ятдесят) гривень 76 коп. по курсу НБУ на день підписання договору із зобов`язанням позичальника повернути грошові кошти позикодавцеві на умовах, що були визначені договором позики. Позивач виконав свої зобов`язання за договором позики належним чином та в повному обсязі, що підтверджено умовами договору позики. Проте, станом на день звернення позивача до суду зобов`язання відповідача із повернення позики не було виконано ані повністю, ані частково, а відтак розмір основної заборгованості залишився без змін та становить 48 400,00 доларів США.
Окрім цього, 03.02.2021 року між позивачем та відповідачем для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, був укладений договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано майно: квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 87,5 кв.м. та житловою площею 33,2 кв.м.
Посилаючись на невиконання відповідачем основного зобов`язання, позивач просить суд:
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03.02.2021 року в загальному розмірі 65 080,86 доларів США, що еквівалентно 2 686 993,46 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені заявником при подання позову у розмірі 55 140,00 гривень, з яких 15 140,00 грн. витрати на оплату судового збору та 40 000,00 гривень витрати на професійну правничу допомогу.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Шенцевій О.П.
11 квітня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрованою по м. Одесі та Одеській області не значиться.
Ухвалою суду від 15.04.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишено без руху.
21 квітня 2025 року до суду від представника ОСОБА_1 адвоката Ющенко О.П. надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Приморського районного суду від 22 квітня 2025 року провадження у справі відкрите в порядку загального позовного провадження.
В судовому засіданні від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення представник позивача не заперечував.
В судові засідання відповідач та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою проживання сторін, про причини неявки суд не повідомили, заяв, клопотань, заперечень чи відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі N 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за відсутності заперечень представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позовної заяви, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 03 лютого 2021 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем та ОСОБА_2 , як позичальником було укладено договір позики.
Згідно з пп. 1.1. Договору позики, позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти (позику), а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, з урахуванням умов Договору.
03 лютого 2021 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець), для забезпечення виконання вказаного зобов`язання позики був укладений договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано майно: квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 87,5 кв.м. та житловою площею 33,2 кв.м. Даний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 94.
З пункту 1.2. договору позики, слідує, що сума позики складала 48 400,00 (сорок вісім тисяч чотириста) доларів США, що було еквівалентно 1 358 050,76 (один мільйон триста п`ятдесят вісім тисяч п`ятдесят) гривень 76 коп. по курсу НБУ на день підписання договору.
Згідно з п. 1.8. Договору позики, Позикодавець передав Позичальнику суму позики до підписання цього договору. Відповідно до п. 2.1.1. Договору позики, Позикодавець передав усю суму позики Позичальнику до укладення цього договору у зв`язку з чим його зобов`язання у даній частині вважається виконаним.
За частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18) зазначила, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивач виконала свої зобов`язання із передачі грошових коштів за договором позики належним чином та в повному обсязі, що підтверджено матеріалами справи.
Відповідно до п. 1.4 Договору позики повний розрахунок за договором позики має бути здійснено не пізніше 03.08.2021 включно. Повернення грошей здійснюється в у валюті зобов`язання - доларах США.
У зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору позики, Позивачем були направлені повідомлення про застереження задоволення вимог іпотекодержателя, в якому містилися в тому числі вимога про погашення заборгованості за договором позики. Дані повідомлення надані позивачем разом із позовною заявою.
При цьому, вказані повідомлення направлялися за адресою належної відповідачу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка є предметом договору іпотеки. В даній частині суд зазначає, що направлення позивачем повідомлень саме за цією адресою є належним та обґрунтованим, оскільки відповідач має зареєстроване місце проживання на тимчасово окупованій території України. Водночас, як вбачається із відповіді на адвокатський запит, що наявна в матеріалах справи, відповідач не зареєстрована як внутрішньо-переміщена особа. За таких обставин, позивач вмотивовано направив повідомлення за єдиною відомою йому можливою адресою проживання відповідача що відповідає адресі місцезнаходження його майна що передане в іпотеку.
Так, матеріалами справи підтверджено, що повідомлення про застереження задоволення вимог іпотекодержателя направлялися позивачем 03.01.2024 року, 21.02.2024 року, 27.03.2024 року, 28.08.2024 року. Усі наведені повідомлення залишилися без задоволення відповідачем.
Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Згідно з частиною першою статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора.
Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Водночас законом не встановлено, що факт отримання грошових коштів має бути підтверджений певними засобами доказування. Тому кожна зі сторін може доводити таку обставину або спростовувати її будь-якими доказами. Зокрема, таким доказом може бути положення договору про одержання однією стороною від іншої грошових коштів.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач своє зобов`язання щодо повернення позики не виконала. Направлені позивачем повідомлення були проігноровані відповідачем. Жодних доказів про повернення суми позики повністю або частково від відповідача чи третьої особи не надходило. Отже сума заборгованості не була повернута ані повністю, ані частково, а відтак розмір основної заборгованості залишився без змін та становить 48 400,00 доларів США.
Враховуючи наведене, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення із відповідача суми основної заборгованості за договором позики в розмірі 48 400,00 доларів США, що еквівалентно 1 998 290,80 гривень.
В частині стягнення з відповідача відсотків за позадоговірне користування позикою та пені суд приходить до наступного.
Відповідно до п. 1.3. Договору, за цим Договором нарахування відсотків за користування позикою не здійснюється.
Відповідно до положень п. 3.1 Договору позики У випадку, сторони домовились, що у випадку, коли позичальник своєчасно, тобто у строк, встановлений цим договором не повернув суму позики, на нього покладається обов`язок сплатити суму позики, та 3,5 % (три цілих п`ять десятих відсотка) річних від простроченої суми платежу відповідно до ст. 625 ЦК України та пеню у розмірі 0,1% від простроченої суми за кожний день прострочення виконання.
Відповідно до ст. 625 ЦКУ боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У відповідності до ч. 1, ч. 3 ст. 549 ЦКУ неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Враховуючи наведене, позивач має право на стягнення із відповідача суми боргу з урахування 3,5 % річних та пені з моменту прострочення виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань.
Позивачем разом із позовною заявою надано розрахунок боргу за договором позики. Аналізуючи даний розрахунок заборгованості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в даній частині.
Із розрахунку боргу, що наданий позивачем вбачається, що ним було здійснено розрахунок 3,5% річних та пені виходячи із простроченого грошового зобов`язання відповідача та враховуючи графіки повернення позики, що встановлені умовами договору позики. Проте, суд не погоджується із позивачем у частині розрахунку 3,5% річних за період з 24.02.2022 року по 11.03.2025 у загальному розмірі 5156,25 доларів США.
Відповідно до п. 3.1. договору позики сторонами було встановлено, що коли позичальник своєчасно, тобто у строк, встановлений цим договором не повернув суму позики, на нього покладається обов`язок сплатити суму позики, та 3,5 % (три цілих п`ять десятих відсотка) річних від простроченої суми платежу відповідно до ст. 625 ЦК України.
Таким чином, сторонами договору було встановлено інший розмір відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання. При цьому, з умов договору чітко вбачається, що така зміна відсотків відбулася саме в межах статті 625 ЦКУ, оскільки у тексті договору є чітке посилання на дану статтю.
Відтак, на правовідносини стосовно нарахування 3,5% річних, розповсюджує свою дію саме стаття 625 ЦКУ, а також усі правові норми, що стосуються даної статті.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє на сьогоднішній день.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідний положень ЦКУ у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, законодавцем встановлена імперативна норма щодо звільнення позичальників від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦКУ, а також від неустойки (штрафу, пені). Крім цього, фактично зобов`язано кредиторів списати позичальникам такі нарахування, що виникли після 24.02.2022 року.
Отже, нарахування позивачем 3,5 річних від простроченої суми платежу відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 24.02.2022 року по 11.03.2025 у загальному розмірі 5156,25 доларів США є безпідставним, а відтак не підлягає задоволенню судом.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе частково задовольнити вимоги позивача в частині стягнення 3,5% річних та пені в загальному розмірі 11 524,61 доларів США, з яких 1 008,41 доларів США сума 3,5% річних нарахованих на суму боргу за позадоговірне користування грошовими коштами за загальний період з 04.03.2021 року по 23.02.2022 року та 10 516,20 доларів США сума пені за період з 04.03.2021 року по 23.02.2022 року.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики від 03.02.2021 року в загальному розмірі 59 924,61 доларів США, що еквівалентно 2 474 107,37 гривень, яка складається з: основного боргу у розмірі 48 400,00 доларів США, що еквівалентно 1 998 290,80 гривень; відсотків за позадоговірне користування грошовими коштами у розмірі 1 008,41 доларів США, що еквівалентно 41 634,22 гривень; пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором у розмірі 10 516,20 доларів США, що еквівалентно 434 182,35 гривень.
Задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в іноземній валюті, суд виходив з такого.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про можливість стягнення з відповідача суми заборгованості в іноземній валюті.
Задовольняючи вимогу позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації його на електронних торгах суд виходить із наступного.
03.02.2021 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець), для забезпечення виконання вказаного зобов`язання позики був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 94.
Відповідно до п. 2.2. договору іпотеки заставна вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін складає 1 358 050, 76 гривень.
Згідно з п. 3.1.4. договору іпотеки, іпотекодержатель має право, у разі невиконання Іпотекодавцем умов договору позики (у тому числі порушення строку повернення позики) звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги за договором позики у повному обсязі, що визначаються на момент виконання цих вимог, включаючи відшкодування збитків, завданих простроченням виконання зобов`язання, неустойку, необхідні витрати на утримання, звернення стягнення та реалізацію предмета іпотеки.
Згідно з п. 5.1. договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов договору позики Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки. Право Іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, передбачених цим договором та законодавством України.
Відповідно до п. 5.2. договору іпотеки, у разі порушення Іпотекодавцем умов договору позики та/або умов цього договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. В зазначеній вимозі: Іпотекодержатель також може вказати спосіб, в який буде здійснено стягнення. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
Як вбачається з матеріалів справи та зазначено раніше, позивачем направлялися повідомлення про застереження задоволення вимог іпотекодержателя, в яких містилися, в тому числі і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги.
Так, матеріалами справи підтверджено, що повідомлення про застереження задоволення вимог іпотекодержателя направлялися позивачем 03.01.2024 року, 21.02.2024 року, 27.03.2024 року, 28.08.2024 року. Усі наведені повідомлення залишилися без задоволення відповідачем.
З огляду на це, суд приходить до висновку, що позивачем дотримано процедуру, визначену п. 5.2. договору іпотеки, а відтак позивач має право розпочинати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦКУ іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості.
Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше.
Статтею 33 частина 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено способи звернення стягнення, а саме: звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Статтею 39 зазначеного Закону передбачено звернення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження N 14-446цс18), у разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів в іноземній валюті, яка отримана в позику.
Відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:
загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;
опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності);
спосіб реалізації предмета іпотеки;
пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.
У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації предмета іпотеки на електронному аукціоні.
Окрім цього, суд зазначає, що одночасне стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок його погашення не є подвійним стягненням боргу з огляду на усталену судова практику в даних правовідносинах, оскільки зобов`язання щодо повернення запозичених грошових коштів є первинним (основним), в той час як зобов`язання за іпотечним договором є похідним від первинного і його дійсність чи припинення безпосередньо пов`язані з первинним зобов`язанням та наслідують його долю.
Тобто виконання у повній мірі зобов`язання за договором позики є підставою для припинення іпотеки, а відповідно і всіх похідних зобов`язань.
Так, Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15 зазначив, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня».
Аналогічний правовий висновок сформовано також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року по справі № 361/7543/17 визначивши, що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Схожі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 22-ц/796/716/2014 (провадження № 6-1080цс15) та від 09 вересня 2014 року у справі № 922/3658/13 (провадження № 3-71гс14).
З огляду на вказане, позивач правомірно звертається з вимогами про стягнення заборгованості та про звернення стягнення на предмет іпотеки, у межах забезпечення відповідачем виконання основного зобов`язання, для чого є необхідним рішення суду.
Враховуючи наведене, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
На підтвердження вартості /витрат/ правничої допомоги представником позивача надано копію договору №30/10 про надання правової допомоги укладеного між позивачем та Адвокатським обєднанням «консалтингова фірма «Домінта», згідно положень пункту 6.2. якого передбачено: «Вартість правової допомоги на етапі визначення правової позиції, формування доказової бази з підготовкою документів, підготовки та подання позову досуду та предствництва інтересів Клієнта під час розгляду справи в суді першої інстанції становить 40 000,00 (сорок тисяч) гривень.»
Таким чином договір на правничу допомогу містить чіткий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України та ст. ст.19, 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено склад витрат які підлягають компенсації.
Оскільки позов подано представником позивача адвокатом АО «КФ «Домінанта», що підтверджується наданим ордером, отже вже даний факт разом з поданням додаткових документів у справі підтверджують здійснення робіт (наданих послуг).
Позов містить попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу на виконання положень стаття 134 ЦПК України.
Як зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.( Постанова ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19), при цьому при обчисленні гонорару суд має керуватись зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (Постанова ВС від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц) у зв`язку з чим суд вважає розмір судових витрат позивача щодо отримання правової допомоги підтвердженим.
Разом з тим, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (Постанова ВС від 19.05.2021 року у справі № 206/1293/19).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положеннями ст.ст. 133, 137 ЦПК України, учасник справи має право на відшкодування лише професійної правової допомоги, наданої адвокатом.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лотого 2015 р. у справі «Баркшевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від, 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382дс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Проте, на переконання суду, дана справа, враховуючи заочний розгляд, не була складною, письмові докази сторонами протягом розгляду справи не долучались, експертизи не призначались, свідки не допитувались.
З огляду на наведене та рівень складності справи, тривалість її розгляду, обсяг виконаних робіт, та відсутність відзиву, суд вважає обґрунтованим розмір судових витрат на сплату правничої допомоги по даній справі в розмірі 1 000,00 грн.
Враховуючи часткове задоволення судом позовних вимог (92,08%) від заявлених вимог та в порядку ст. 141 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 13 940,91 гривень.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16, 50, 525-526 ЦК України, ст.ст. 33, 35, 37-39 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 4, 12, 76-81, 141, ч. 2 ст. 247, 258-259, 265, 268, 280, 282, 284, 354 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 03.02.2021 року в загальному розмірі 59 924,61 доларів США, що еквівалентно 2 474 107,37 гривень, яка складається з: основного боргу у розмірі 48 400,00 доларів США, що еквівалентно 1 998 290,80 гривень; відсотків за позадоговірне користування грошовими коштами у розмірі 1 008,41 доларів США, що еквівалентно 41 634,22 гривень; пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором у розмірі 10 516,20 доларів США, що еквівалентно 434 182,35 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 13 940,91 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу професійну допомогу в розмірі 1 000,00 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складений та підписаний 14.10.2025 року.
Суддя: