Справа № 606/280/25 року
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

13 жовтня 2025 року м.Теребовля

Теребовлянський районний суд

Тернопільської області в складі:

головуючого судді Малярчука В.В.,

при секретарі Зіньковській Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Теребовлі цивільну справу за позовом представниці позивачки ОСОБА_1 адвокатки Кавійчик Віти Петрівни до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Тетяни Володимирівни про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Представниця позивачкиа ОСОБА_1 - адвоката Кавійчик В.П. звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Тетяни Володимирівни про визнання права власності на спадкове майно за заповітом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , посилаючись на мотиви, викладені в позовні заяві.

В судове засідання представниця позивачки ОСОБА_1 не з`явилася, однак звернулася до суду із заявою, у якій просить справу слухати у її відсутності, позов підтримує повністю та просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, однак подав заяву до суду, в якій просить слухати справу у його відсутності, повністю визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Третя особа, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Т.В. в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи є заява, згідно якої вона просить справу слухати в її відсутності, щодо задоволення позову не заперечує.

Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов належить до часткового задоволення, оскільки судом встановлено наступне.

Згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 12 квітня 1989 року, виданого на підставі рішення виконкому Теребовлянської районної Ради народних депутатів № 72 від 21 березня 1989 року «Про оформлення права власності на жилі будинки» ОСОБА_5 належав жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 .

Згідно довідки № 16/9-08/2654 від 18 листопада 2024 року виданої Теребовлянською міською радою будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 (стара назва АДРЕСА_3 ), вулицю перейменовано згідно рішення виконкому № 14 від 05.06.2003 року, Теребовлянського району не відносився до колгоспного двору.

Право на вказаний жилий будинок ОСОБА_5 набула перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 .

Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 22 грудня 1984 року, згідно якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уклали шлюб 22 грудня 1984 року, про що зроблено запис за № 18.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю (далі - КпШС України).

Відповідно до статті 112 Цивільного кодексу Українського РСР (далі - ЦК Української РСР) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України, чинного до 01 січня 2004 року, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року, який втратив чинність 22 лютого 1988 року на підставі Указу Президії Верховної ради СРСР "Про визнання такими, що втратили чинність, Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних жилих будинків" і статті 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про внесення змін до деяких законодавчих актів СРСР у питаннях охорони природи і раціонального використання природних ресурсів") і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти, як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений Інструкцією, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі, належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі, й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Виходячи зі змісту ст. 22 КпШС, яка діяла на момент виникнення права власності на житловий будинок та перебування ОСОБА_5 із ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, діяла абсолютна презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу.

Згідно відповіді Теребовлянського бюро технічної інвентаризації на запит адвоката від 11.02.2025 р. № 38, станом на 31.12.2012 року житловий будинок по АДРЕСА_4 належав ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право власності виданого Теребовлянською районною радою на підставі рішення № 72 від 21.03.1989 року. Під час проведення технічної інвентаризації за вищевказаною адресою станом на 16.03.2009 року встановлено наступний склад нерухомого майна : - житловий будинок літ. А, загальна площа 79,6 кв.м, житлова площа 52,4 кв.м; - господарська будівля літ. Б.; - огорожа, ворота, хвіртка.

Таким чином, із вищевказаного вбачається, що власниками по 1/2 частки вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 були ОСОБА_5 із ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис № 243.

Після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

За життя, 24 жовтня 2013 року ОСОБА_5 склала заповіт, в якому заповіла належний їй на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Даний заповіт на день смерті ОСОБА_5 не змінювався і не скасовувався.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після смерті матері та дружини ОСОБА_5 звернулися до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Тетяни Володимирівни із заявами про прийняття спадщини.

Згідно довідки № 16/9-08/265 від 18 листопада 2024 року виданої Теребовлянською міською радою на день її смерті ОСОБА_5 була зареєстрована і проживала АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Вказана обставина свідчить про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 та прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонером, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 були позивачка ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і кожному із спадкоємців належало б по 1/3 частки спадкового майна, вказаного у заповіті.

Із врахуванням вказаного вище, позивачка ОСОБА_1 має право на спадкування за заповітом 5/12 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно, відповідач ОСОБА_3 має право на обов`язкову частку у спадщині, яка складає 1/12 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також, відповідач ОСОБА_3 є власником 6/12 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , як власник спільної сумісної власності подружжя(дружина ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Відповідно до постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії виданої приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Кравець Тетяною Волордимирівною № 29/02-31 від 05 лютого 2025 року було відмовлено ОСОБА_1 у вчинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі викладеного, суд дійшов до переконання, що позов слід задовольнити частково, визнавши право власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителькою АДРЕСА_1 право власності на спадкове майно за заповітом, яке складається з 5/12 частки житлового будинок літ. А, загальна площа 79,6 кв.м, житлова площа 52,4 кв.м, господарської будівлі літ. Б., огорожі, воріт, хвіртки за адресою АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76, 80, 258, 259, 263-265, 268, 273, 355 ЦПК України, ст.ст. 392, 1220,1222, 1223, 1225, 1241, 1261, 1262, 1268 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителькою АДРЕСА_1 на спадкове майно за заповітом, яке складається з 5/12 частки житлового будинок літ. А, загальна площа 79,6 кв.м, житлова площа 52,4 кв.м, господарської будівлі літ. Б., огорожі, воріт, хвіртки за адресою АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів через Теребовлянський районний суд.

Роз`яснити учасникам справи, що інформацію щодо справи що розглядалася вони можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://tr.te.court.gov.ua.

Головуючий В.В. Малярчук