ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9087/25 Справа № 215/1440/25 Суддя у 1-й інстанції - Березюк М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/1440/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР»,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року, яке ухвалено суддею Березюк М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 червня 2025року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (надалі - ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 08.05.2024 між сторонами укладено кредитний договір № 08.05.2024-100000638, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 8000,00 грн, строком на 98 днів, з фіксованою процентною ставкою у розмірі 1.13 % за один день користування кредитними коштами та комісії (плата за надання кредиту) у розмірі 15 % від суми кредиту.

ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору.

Відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого допустила виникнення заборгованості, що, станом на день звернення до суду із вказаним позовом, складає 21370,32 грн, з яких: 8000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9072, 00 грн - заборгованість за відсотками, 298,32 грн. комісія, 4000, 00 грн. - неустойка.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки вказану заборгованість та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» заборгованість за кредитним договором № 08.05.2024-100000638 від 08.05.2024, в загальному розмірі 17370 гривень 32 копійки, яка складається із: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8000 грн 00 коп, заборгованість за відсотками у розмірі 9072 грн 00 коп та комісія у розмірі 298 грн 32 коп, судові витрати пов`язані зі сплати судового збору у розмірі 1968 грн. 92 коп.

В іншій частині позовних вимог (щодо стягнення неустойки) відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути з неї на користь ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» суму платежу у розмірі початкового займу (тіло кредиту) у сумі 8 000,00 гривень та встановити сплату даної суми протягом року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушеного норми процесуального права та не повідомлено належним чином відповідачку ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи. Також, суд не дослідив усіх обставин справи, зокрема, щодо цільового спрямування коштів, отриманих у кредит. Так, родина відповідачки є багатодітною та кошти було використано на придбання продуктів харчування, ліків та необхідного одягу. При цьому, відповідачка бажала укласти договір реструктуризації, однак, позивач не надав відповіді на її заяву.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 08.05.2024 між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №08.05.2024-100000638, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 8000,00 грн на строк 98 днів, з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 1.35 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит.

Сторони погодили, що проценти розраховуються шляхом множення кредиту/залишку кредиту (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді.

Сторони визначили комісію (плата за надання кредиту) у розмірі 15% від суми кредиту, що дорівнює 1200,00 грн.

Договір укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема, відповідачкою ОСОБА_1 договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е447 (а.с. 19 зворот).

Відповідачка ОСОБА_1 попередньо, з використанням електронно-цифрового підпису, прийняла пропозицію про укладення кредитного договору (оферта), ознайомилася з паспортом споживчого кредиту, заповнила анкету позичальника та підтвердила укладення кредитного договору (а.с. 14-19).

Отримання відповідачкою кредитних коштів у розмірі 8000,00 грн підтверджено квитанцією про перерахування суми кредиту за допомогою системи LiqPay (а.с.11).

17.05.2024 відповідачка здійснила часткову оплату за вищевказаним кредитним договором у розмірі 2413,65 грн., що було враховано позивачем при формуванні довідки про заборгованість.

У зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань, згідно наданого позивачем розрахунку, у відповідачки ОСОБА_1 , станом на 13.08.2024, утворилася заборгованість у розмірі 21370,32 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 8000,00 грн, заборгованість за відсотками 9072,00 грн, комісія 298,32 грн. та неустойки у розмірі 4000,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 не виконувала умови договору в частині повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з неї на користь позивача ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР»заборгованості за Договором №08.05.2024-100000638 в загальному розмірі 17370 гривень 32 копійки, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8000 грн 00 коп, заборгованості за відсотками у розмірі 9072 грн 00 коп та комісії у розмірі 298 грн 32 коп.

Відмовляючи в стягненні неустойки в розмірі 4 000,00 грн. суд першої інстанції вказав, що відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та п. 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення позичальник звільняється від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язань. Оскільки спірні правовідносини виникли у цей період, вимога про стягнення неустойки у сумі 4 000,00 грн. задоволенню не підлягає.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки в розмірі 4 000,00 грн. учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборговансоіт за кредитним договором, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Відповідно до частини 1 статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 11ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно положень ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Із положень статті 610 ЦК України слідує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.

Ураховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, а у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити пеню, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.

З матеріалів справи слідує, що відповідачка ознайомилася і погодилася з умовами кредитного договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

При цьому, вимог про визнання кредитного договору № 08.05.2024-100000638 від 08.05.2024 недійсним (неукладеним) не заявлено, договору щодо інших правовідносин між сторонами відповідачкою не надано.

Установивши, що ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» заборгованості за кредитним договором.

В свою чергу, стороною відповідача не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності.

Умовами підписаного стронами договору визначено, що кредит надано у розмірі 8000,00 грн, на строк 98 днів, з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 1.35 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Проценти розраховуються шляхом множення кредиту/залишку кредиту (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді.

Також, сторони визначили комісію (плата за надання кредиту) у розмірі 15% від суми кредиту, що дорівнює 1200,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, встановлено узгодження між ОСОБА_1 та ТОВ «СПОЖИВЧИЙЦЕНТР» в письмовій формі відсотків за користування кредитом та комісії.

Тому, сторонами було погоджено в належній (письмовій) формі розмір відсотків за користування кредитними коштами та комісії.

За таких умов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідачки комісії, врахувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, відповідно до якого загальні витрати за споживчим кредитом включають, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Відповідно, включення умови про сплату комісії у кредитному договорі та стягнення з відповідачки нарахованої комісії відповідає вимогам чинного законодавства.

За таких умов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач мав право на стягнення з відповідачки відсотків за період дії кредитного договору та комісії.

В свою чергу, відповідачка, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків та комісії, не навела конкретних мотивів, з яких вона вважає висновки суду помилковими, не зазначила, які саме норми матеріального чи процесуального права були порушені судом при ухваленні рішення в цій частині, а також не обґрунтувала, у чому саме полягає неправомірність або необґрунтованість нарахування відсотків за користування кредитом та комісії.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України апеляційна скарга повинна містити, зокрема, посилання на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та мотиви, з яких скаржник вважає його неправильним. Проте загальне заперечення проти стягнення відсотків без наведення правових чи фактичних підстав не може розцінюватися як належне обґрунтування апеляційних вимог.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідачка фактично обмежилася формальним запереченням, яке не спростовує висновків суду першої інстанції щодо правомірності стягнення відсотків та комісії, нарахованих відповідно до умов кредитного договору та вимог закону.

При цьому, посилання ОСОБА_1 на те, що суд не дослідив усіх обставин справи, зокрема, щодо цільового спрямування коштів, отриманих у кредит, адже, родина відповідачки є багатодітною та кошти було використано на придбання продуктів харчування, ліків та необхідного одягу, коллегією суддів не приймаються, оскільки не впливають на обов?язок відповідачки ОСОБА_1 , як сторони кредитного догвоору, виконати належним чином взяті на себе зобов?язання.

Посилання ж на порушення судом норм процесуального права та розгляд справи без належного повідомлення відповідачки ОСОБА_1 про час та місце судового розгляду, є безпідставиними, оскільки, в матеріалах справи наявні відомості щодо направлення судом кореспонденції на адресу відповідачки, яка не була вручена останній відділенням зв?язку з різних причин, зокрема, «за відсутністю адресата» та «за закінченням терміну зберігання».

Апеляційний суд звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17(П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19 від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 27 лютого 2023 року у справі №909/548/16(909/947/20).

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо клопотання відповідачки ОСОБА_1 , викладеного як вимогу апеляційної скарги, про встановлення сплати заборговансоті за тілом кредиту у розмірі 8 000,00 грн. протягом року, колегія суддів роз?яснює, що, відповідно до ч.1 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторонни, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання, а тому суд апеляційної інстанції, яким залишено без змін рішення суду першої інстанції, не є компетентним судом, що наділений повноваженням на вирішення данного клопотання за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: