ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 947/17407/22

провадження № 61-5920св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Ганна Михайлівна, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року у складі судді Мурзенка М. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Сєвєрової Є. С., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що 27 листопада 2004 року між нею та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3 . На час подачі позову шлюбні відносини між сторонами фактично припинені і спільне господарство не ведеться, відповідач проживає з іншою жінкою. За час перебування у шлюбі, сторонами було набуте спільне майно, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , вартістю 892 676,00 грн; трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , вартістю 3 052 381,00 грн; машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 17,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартість якого становить 437 726,14 грн, що за курсом Національного банку України станом на 27 липня 2022 року є еквівалентом 11 970,00 дол. США; автомобіль Volkswagen Touareg білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 957 439,09 грн; замовлений та оплачений дизайнерський проект на квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 43 333,79 грн; придбання паркету вартістю 156 643,20 грн; дверний блок на кухню вартістю 43 882,32 грн; вхідні двері вартістю 21 975,00 грн; внутрішні двері вартістю 19 365,75 грн; підвісні стелі вартістю 24 600,00 грн; кухня на замовлення вартістю 51 636,50 грн; шафа на кухню вартістю 43 254,00 грн; мікрохвильова піч Whirpool AMW 730 NB вбуд. (skl 1); духова шафа Whirpool AKZ 96230, NB вбуд. (skl 1) вартістю 19 140,00 грн; посудомийна машина Bosch SMV 24 AX 00 К вартістю 38 494,00 грн; унітаз вартістю 6 470,00 грн; ванна вартістю 20 000,00 грн; бра (два штуки) вартістю 5 000,00 грн; люстра вартістю 5 500,00 грн; люстра та підвіс вартістю 4 900,00 грн; люстра вартістю 10 350,00 грн; люстра вартістю 5 060,00 грн, здійснення оплат за договорами від 31 січня 2022 року № 1785-22, від 31 січня 2022 року № 1786-22. Зазначала, що поділити спільне майно подружжя відповідач ОСОБА_2 відмовився, мотивуючи це тим, що все майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, належить тільки йому.

З огляду на викладене, в порядку поділу майна подружжя, ОСОБА_1 просила суд виділити їй у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , в якій проживає позивач та дитина, решту майна виділити у власність ОСОБА_2 із стягненням із нього на її користь грошової компенсації вартості майна в сумі 2 060 305,11 грн та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2022 року справа передана за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси.

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2022 року вирішено питання щодо забезпечення позову.

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла адвокат Гніздовська Г. М., подав до Малиновського районного суду м. Одеси зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічну позовну заяву обґрунтував тим, що 27 листопада 2004 року між сторонами Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції був зареєстрований шлюб, про що у Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1766. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народилася донька ОСОБА_3 . На час звернення із зустрічним позовом шлюбні відносини фактично припинились. У провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходилася справа № 521/12150/22 за позовом ОСОБА_1 до нього про розірвання шлюбу. Зазначав, що за час шлюбу подружжя набуло таке майно: квартиру АДРЕСА_5 ; машиномісце АДРЕСА_6 ; квартиру АДРЕСА_4 ; транспортний засіб (автомобіль) марки Volkswagen, модель Touareg, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 . Наголошував на тому, що він не згодний із запропонованим ОСОБА_1 у первісному позові способом поділу спільного майна подружжя, а тому був вимушений звернутися до суду із цим позовом.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати квартиру АДРЕСА_5 , спільним сумісним майном подружжя; у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 ; визнати машино-місце АДРЕСА_6 , спільним сумісним майном подружжя; у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частини машиномісця № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати квартиру АДРЕСА_4 , спільним сумісним майном подружжя; у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частини квартиру АДРЕСА_4 ; визнати транспортний засіб (автомобіль) марки Volkswagen, модель Touareg, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , спільним сумісним майном подружжя; у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на 1/2 частини транспортного засобу (автомобіля) марки Volkswagen, модель Touareg, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 ; стягнути судові витрати.

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2023 року вирішено питання щодо прийняття зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісною позовною заявою ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_5 . В порядку поділу майна подружжя виділено у власність ОСОБА_2 : квартиру АДРЕСА_4 ; машиномісце АДРЕСА_6 ; автомобіль Volkswagen Touareg, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини спільного майна в сумі 1 498 138,83 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2022 року. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_5 ; квартира АДРЕСА_4 ; машиномісце АДРЕСА_6 ; автомобіль Volkswagen Touareg, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , набуті сторонами під час перебування у шлюбі, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.

Визначаючи спосіб поділу спірного майна подружжя, суд першої інстанції врахував усталений сторонами порядок користування таким майном, його вартість, а також дійшов висновку про те, що поділ спірного майна, за яким одному і другому з подружжя виділяються окремі об`єкти майна з певною компенсацією, є найбільш прийнятним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує кожному з подружжя можливість володіння і користування окремим, а не спільним, майном.

Водночас відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову ОСОБА_1 щодо включення до переліку спільного майна сторін наступних рухомих речей, а саме: замовленого та оплаченого дизайнерського проекту на квартиру АДРЕСА_7 , вартістю 43 333,79 грн; придбаного паркету вартістю 156 643,20 грн; дверного блоку на кухню вартістю 43 882,32 грн; вхідних дверей вартістю 21 975,00 грн; внутрішніх дверей вартістю 19 365,75 грн; підвісних стель вартістю 24 600,00 грн.; кухні на замовлення вартістю 51 636,50 грн; шафи на кухню вартістю 43 254,00 грн; мікрохвильової печі Whirpool AMW 730 NB вбуд. (skl 1); духової шафи Whirpool AKZ 96230, NB вбуд. (skl 1) вартістю 19 140,00 грн; посудомийної машини Bosch SMV 24 AX 00 К вартістю 38 494,00 грн; унітаза вартістю 6 470,00 грн; ванни вартістю 20 000,00 грн; бра (два штуки) вартістю 5 000,00 грн; люстри вартістю 5 500,00 грн; люстри та підвісу вартістю: 4 900,00 грн; люстри вартістю 10 350,00 грн; люстри вартістю 5 060,00 грн, здійснення оплат за договорами від 31 січня 2022 року № 1785-22, від 31 січня 2022 року № 1786-22, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позивачем таких позовних вимог.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази можливості фактичного поділу кожного зі спірних об`єктів між сторонами відповідно до існуючих норм та правил (щодо об`єктів нерухомого майна). Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам справи, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У травні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г. М., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення частково та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки майна у розмірі 1 498 138,83 грн

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц, від 02 серпня 2023 року у справі № 2-7539/08 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема судами не досліджено зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилено клопотання про приєднання доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- помилково вважали, що вартість спірного майна, а саме машиномісця № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_10, становить 466 798,88 грн, а вартість автомобіля Volkswagen Touareg, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , становить 957 439,09 грн, оскільки це не підтверджуються жодними наявними у справі доказами;

- визначаючи вартість машиномісця № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_11, безпідставно виходили із еквіваленту вартості майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості в іноземній валюті, що становить 11 970,00 дол. США;

- проігнорували надані заявником докази на підтвердження нижчої вартості спірного автомобіля, а саме роздруківку з вебсайту «Auto.ria»;

- не переконалися у дійсній вартості спірного автомобіля Volkswagen Touareg, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зокрема шляхом призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи;

- не розглянули можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя сторін у спосіб без визнання грошової компенсації, або визначення такої у мінімальному розмірі;

- не врахували, що розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню із заявника на користь ОСОБА_1 , становить надмірний фінансовий тягар на заявника;

- не надали належної оцінки всім доводам та аргументам заявника.

Водночас у касаційній скарзі заявник вказав на те, що апеляційний суд:

- безпідставно відмовив у приєднанні до матеріалів справи наданої заявником довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 03 травня 2024 року № 201-07744481, якою визначено дійсну вартість машиномісця № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , станом на момент розгляду справи судом першої інстанції;

- необґрунтовано відхилив клопотання заявника про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме інформаційно-консультаційної довідки від 03 травня 2024 року № AR240503-001 щодо вартості спірного транспортного засобу, тощо.

Крім того, у касаційній скарзі заявник виклав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести в ході розгляду справи в суді касаційної інстанції, а також повідомив, що надасть докази понесення таких судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду касаційної інстанцій у цій справі.

Також у касаційній скарзі та у окремій заяві заявник виклав клопотання про зупинення дії рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року та постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року.

У червні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г. М., подав до Верховного Суду заяву про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

У липні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г. М., повторно подала до Верховного Суду заяви про зупинення виконання та дії оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Також у липні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г. М., подала до Верховного Суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, яке задоволенню не підлягає з огляду на те, що вирішення питання про дослідження та долучення доказів виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції, визначеної в частині першій статті 400 ЦПК України.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзив позивачки ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 08 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г. М., на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г. М., залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків касаційної скарги, зокрема подати уточнену редакцію касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Хаджибейського районного суду м. Одеси (змінена назва Малиновського районного суду м. Одеси) матеріали справи № 947/17407/22; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г. М., про зупинення дії та виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року та постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року; надано позивачці ОСОБА_1 строк для подання відзиву.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г. М., про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2025 року заяви ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г. М., про зупинення виконання та дії рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року та постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року задоволено частково. Зупинено виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року, до закінчення касаційного перегляду справи.

У липні 2025 року матеріали справи № 947/17407/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2025 року справу № 947/17407/22 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 27 листопада 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

У шлюбі сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторонами за час шлюбу набуто у спільну сумісну власність таке майно:

- квартиру АДРЕСА_1 ;

- квартиру АДРЕСА_2 ;

- машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 17,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- автомобіль Volkswagen Touareg білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Квартира АДРЕСА_5 , придбана на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2010 року, посвідченого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером 4-1017, та належить ОСОБА_2 на праві власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24 червня 2010 року № 26519326.

Квартира АДРЕСА_4 , придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових права від 06 квітня 2018 року № КПИП-084594, згідно з яким вартість майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості була визначена сторонами у розмірі 1 854 634,00 грн, що становить еквівалент 71 746,00 дол. США. Відповідно до додаткової угоди від 03 грудня 2018 року № ДСкД-087024, вартість майнових прав на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_4 , була визначена сторонами у розмірі 1 868 695,00 грн, що становить еквівалент 71 746,00 дол. США.

Зміст договору купівлі-продажу майнових прав від 04 березня 2019 року № КПИП-087876 свідчить про те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стікон» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є майнові права на машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 17,10 кв. м, у підвалі будівлі за адресою: АДРЕСА_3 . Вартість майнових прав на об`єкт нерухомості становить 319 599,00 грн, у тому числі ПДВ - 53 266,50 грн, та становить еквівалент 11 970,00 дол. США.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлової трикімнатної квартири АДРЕСА_5 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , виконаного на замовлення ОСОБА_1 - Товариством з обмеженою відповідальністю «Перспектива Експерт», оціночна (ринкова) вартість об`єкта оцінки становить 892 676,00 грн, що є еквівалентом 24 411,00 дол. США.

Згідно зі звітом про незалежну оцінку житлової трикімнатної квартири АДРЕСА_8 , виконаного на замовлення ОСОБА_1 . Товариством з обмеженою відповідальністю «Перспектива Експерт», оціночна (ринкова) вартість об`єкта оцінки становить 3 052 381,00 грн, що є еквівалентом 83 470,00 дол. США.

Відповідно до відповіді Територіального Сервісного центру № 5142 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Одеській області Головного Сервісного центру Міністерства внутрішніх справ від 25 листопада 2023 року № 31/15/5142-657, згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів Міністерства внутрішніх справ, станом на 25 листопада 2023 року за громадянином ОСОБА_2 значиться зареєстрований автомобіль марки Volkswagen Touareg, державний номерний знак НОМЕР_2 з видачею свідоцтва про реєстрацію від 16 жовтня 2014 року НОМЕР_4 .

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами склався наступний усталений порядок користування спільним сумісним майном подружжя, а саме:

- в квартирі АДРЕСА_1 , постійно проживає ОСОБА_1 ;

- квартира АДРЕСА_2 , та машиномісце АДРЕСА_9 , знаходиться у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_2 , у квартирі на час розгляду справи проживав його батько;

- автомобіль Volkswagen Touareg 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , знаходиться у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_2 .

Правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено: «Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20))».

У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, щоспірне майно, а саме: квартира АДРЕСА_5 ; квартира АДРЕСА_4 ; машиномісце АДРЕСА_6 ; автомобіль Volkswagen Touareg, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , набуті сторонами під час перебування у шлюбі, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.

Водночас, визначаючи спосіб поділу спірного майна подружжя, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно врахував усталений сторонами порядок користування таким майном, його вартість, а також дійшов обґрунтованого висновку про те, що поділ спірного майна, за яким одному і другому з подружжя виділяються окремі об`єкти майна з певною компенсацією, є найбільш прийнятним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує кожному з подружжя можливість володіння і користування окремим, а не спільним, майном.

Разом з тим суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд правильно звернув увагу на те, що в матеріалах цієї справи відсутні докази можливості фактичного поділу кожного зі спірних об`єктів між сторонами відповідно до існуючих норм та правил (щодо об`єктів нерухомого майна). Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у приєднанні до матеріалів справи наданої заявником довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 03 травня 2024 року № 201-07744481, якою визначено дійсну вартість машиномісця № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , станом на момент розгляду справи судом першої інстанції, а також про те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання заявника про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме інформаційно-консультаційної довідки від 03 травня 2024 року № AR240503-001 щодо вартості спірного транспортного засобу, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частинами другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, суд апеляційної інстанції на етапі апеляційного перегляду справи має право досліджувати нові докази лише у випадку, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність яких повинен довести заявник, який подає такі докази).

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними: 1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування; 2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду; 3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи; 4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо); 5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Вказані висновки підтверджується численною, сталою й незмінною судовою практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (зокрема: постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22, від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц (провадження № 14-632цс18), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц (провадження № 14-709цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та інші).

Матеріали справи свідчать про те, що 14 травня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Г. М., разом з апеляційною скаргою на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року подав до Одеського апеляційного суду клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, а саме: інформаційно-консультаційної довідки від 03 травня 2024 року № AR240503-001 та довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 03 травня 2024 року № 201-07744481 (т. 2 а. с. 178-199).

Апеляційний суд встановив та матеріали справи свідчать, що апелянт всупереч вимогам частини третьою статті 367 ЦПК України не навів у цьому клопотанні жодної поважної причини неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції та не підтвердив ці обставини у встановленому цивільним процесуальним законом порядку.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для прийняття, дослідження та оцінки поданих апелянтом нових доказів, а саме: інформаційно-консультаційної довідки від 03 травня 2024 року № AR240503-001 та довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 03 травня 2024 року № 201-07744481.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не переконалися у дійсній вартості спірного автомобіля Volkswagen Touareg, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , зокрема шляхом призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, є безпідставними, оскільки у цій справі сторони не заявляли клопотання про проведення такої експертизи, не надали звіту про оцінку цього автомобіля, а тому суди правильно виходили із середньої вартості такого автомобілю на ринку України на час розгляду справи.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц, від 02 серпня 2023 року у справі № 2-7539/08, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не розглянули можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя сторін у спосіб без визнання грошової компенсації, є безпідставними, оскільки аналіз змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції свідчить про цей суд, з яким погодився й апеляційний суд, у цій справі правильно встановив, що поділ спірного майна, за яким одному і другому з подружжя виділяються окремі об`єкти майна з певною компенсацією, є найбільш прийнятним у цьому випадку, оскільки вирішує спір по суті і забезпечує кожному з подружжя можливість володіння і користування окремим, а не спільним, майном (т. 2 а.с. 166 зворот).

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам та аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги про те, що розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню із заявника на користь ОСОБА_1 становить надмірний фінансовий тягар на заявника, є безпідставними, оскільки не підтверджуються жодними наявними у справі належними та допустимими доказами.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року зупинено до закінчення касаційного перегляду справи ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2025 року, то воно підлягає поновленню з огляду на закінчення розгляду цієї справи касаційним судом.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гніздовська Ганна Михайлівна, залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець