н/п 2/490/1160/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Горбань М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов зазначений позов, у якому позивач просив суд ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2024 року визначено головуючого у справі суддю Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.11.2024 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Відповідач право на подачу відзиву на позов не скористалася.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.05.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

Позивач та його представник, представник органу опіки та піклування до суду не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи без їх участі. В матеріалах справи наявна копія нотаріально засвідченої заяви відповідача з прохання справу розглядати без її участі, в якій відповідач вказує, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4 .

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи за відсуності сторін та третьої особи, які не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва №490/11971/23 від 05.04.2024 року розірвано.

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З акту про проживання осіб без реєстрації від 12.11.2024 року слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3, зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2. Неповнолітня донька перебуває на утриманні батька та отримує належний догляд від нього. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, за даною адресою не проживає.

З характеристики ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , слідує, що ОСОБА_4 з 01.09.2016 року навчається в Миколаївському ліцеї №51, проживає та виховується в родині тата, який приймає активну участь у вихованні дитини, цікавиться її шкільним життям. Постійно підтримує тісний зв`язок з класним керівником. Мати. ОСОБА_2 з родиною не проживає, на зв`язок з класним керівником та вчителем не виходить. Життям та навчанням доньки під час війни абсолютно не цікавиться.

Наказом Центрального районного суду м. Миколаїв від 20.11.2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 18 листопада 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів за період з листопада 2024 року по березень 2025 року у розмірі 16 912,00 грн (розрахунок заборгованості зі сплати аліментів Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві).

З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради №10862/02.02.01-22/06/14/25 від 25.04.2025 року слідує, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також у цьому висновку зазначено, що з характеристики МРУП ГУНП України у Миколаївській області ОСОБА_2 характеризується посередньо, була помічена у зловживанні спиртними напоями, притягалась до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, ст. 124 КУпАП, ст. 122-4 КУпАП.

В розмові зі спеціалістом служби, про що зазначено у висновку, ОСОБА_2 підтвердила, що згодна із позбавленням її батьківських прав, батько дитини самостійно займається вихованням та утриманням доньки. Зі слів ОСОБА_2 , вона періодично спілкується з донькою, коли є змога намагається їй допомогти матеріально.

Як зазначено у висновку, ОСОБА_2 була запрошена на засідання комісії з питань захисту дитини, але та не прибула, подавши заяву, про проведення розгляду питання за її відсутності.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 07.07.2025 року судом допитано свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Свідки надали показання про те, що мати ОСОБА_4 зловживає алкогольними напоями. Коли позивача не було вдома (відрядження по роботі) ОСОБА_2 споживала алкоголь у присутності дитини в компанії невідомих чоловіків, які залишалися на ніч, через що (побоююсь за дитину у такій ситуації) свідки забирали дівчинку до себе, іноді на декілька днів, поки не повернеться батько. Також свідки повідомили суду, що ОСОБА_2 пішла з дому більше року тому, до сім`ї не поверталася, проживає разом з невідомими людьми, участі у вихованні доньки не приймає, спілкується з нею, як що та сама їй зателефонує. Перепон з боку батька, щодо спілкування та взяття участі у вихованні дитини ОСОБА_2 не має, однак нехтує своїми правами та обов`язками, як мати.

У судовому засіданні 07 липня 2025 року судом у присутності психолога ОСОБА_9 було з`ясовано думку дитини щодо позбавлення батьківських прав її матері щодо неї. ОСОБА_4 пояснила суду, що мати не цікавиться її життям, увагу не приділяє, іноді дзвонить, але дуже рідко. Також зазначила, що вона підтримує вимоги батька.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина 1 статті 151 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини 1-3 статті 157 СК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства».

У своєму рішенні від 07 грудня 2006 року у справі HUNT v. UKRAINE, № 31111/04 (§54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції ( 995_004 ) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, п. 78).

У §100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09 вказано на те, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

З висновку органу опіки та піклування слідує, що під час підготовки до засідання виконавчого комітету Миколаївської міської ради працівниками органу опіки та піклування проведено розмови зі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які зазначили, що мати дитини ОСОБА_2 тривалий час з 2024 року залишила доньку на батька та проживає з іншою сім`єю, зловживає спиртними напоями, утриманням та вихованням доньки не займається, її долею не цікавиться з дитиною спілкується інколи по телефону.

Органом опіки та піклування встановлено, що ОСОБА_2 притягувалася до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 130 КУпАП, статтями 124, 122-4 КУпАП. ОСОБА_2 у розмові з працівниками служби у справах дітей підтвердила, що вихованням та утриманням дитини займається лише батько, питання щодо надання висновку просила засідання комісії провести без її участі.

З наданого до суду висновку органу опіки та піклування слідує, що за результатами голосування комісія рекомендовано службі у справах дій підготувати висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її доньки ОСОБА_4 . Однак будь-якого обгрунтування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача у справі висновок від 25.04.2025 року не містить.

Під час розгляду даної справи судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами (показаннями свідків та пояснення дитини) що відповідач ОСОБА_2 тривалий час не бере участі в утриманні та вихованні своєї дитини. Враховуючи відсутність обґрунтування висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4 , надані суду докази, суд дійшов висновку, що відповідачка протягом тривалого часу (більше року) не маючи обставин, які не залежать від її волі, свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки ОСОБА_4 , що з огляду на приписи пунктів 2 частини 1 статті 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав.

Суд відхиляє заяву ОСОБА_2 , в якій дає згоду на позбавлення батьківських прав, оскільки чинним законодавством це непередбачено, а підстави для позбавлення таких прав чітко визначено у статті 164 СК України.

Таким чином суд, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності вважає доведеним той факт, що відповідач ОСОБА_2 не піклується про свою дитину ОСОБА_4 , з лютого 2024 року свідомо ухиляється від своїх обов`язків по її вихованню, не бажає змінити свою поведінку на краще, а тому підлягає позбавленню батьківських прав. Позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини ОСОБА_4 .

За такого, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути у розмірі 1211 грн 20 коп.

Керуючись ст. ст. 18, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Миколаївського апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Шолох