ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 685/509/24

провадження № 61-5144св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Теофіпольська селищна рада Хмельницького району Хмельницької області як орган опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучерука Тараса Миколайовича, на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2024 року під головуванням судді Самойловича А. П. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Грох Л. М., Янчук Т. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Теофіпольська селищна рада Хмельницького району Хмельницької області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав і збільшення розміру аліментів на дитину,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 ;

- збільшити розмір стягуваних з ОСОБА_2 на її користь аліментів на дитину за судовим наказом Білогірського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2011 року № 2-н-34/11 з 1/4 до 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подачі позову та до повноліття дитини.

В обґрунтування вимог вказувала, що під час перебування сторін у шлюбі в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач не бере участі у вихованні сина, не виявляє інтересу до його життя і навчання, не надає сину майнової допомоги, не дбає про його різносторонній розвиток і стан здоров`я. Відтак ОСОБА_2 фактично усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків і свідомо ухиляється від виконання судового наказу про стягнення аліментів. Оскільки син ОСОБА_3 хворіє на тяжке захворювання, потребує оперативного втручання та лікування, то розмір стягуваних з відповідача аліментів має бути збільшено.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Теофіпольський районний суд Хмельницької області рішенням від 14 листопада 2024 року відмовив у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що підстави для застосування щодо відповідача позбавлення батьківських прав як крайньої міри впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки, відсутні. Також не може бути задоволений позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів, оскільки аліменти з ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 стягуються за судовим наказом Білогірського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2011 року

№ 2-н-34/11.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2024 року залишив без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 не виявляв негативної поведінки та не вчиняв протиправних дій щодо сина.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу сімейно-правової відповідальності у виді позбавлення батьківських прав відсутні.

При цьому, суд правомірно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування від 06 вересня 2023 року № 1498/02-33 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , оскільки цей висновок, як і думка малолітнього ОСОБА_3 щодо вирішення спору, не відповідають найкращим інтересам дитини.

Доводи ОСОБА_1 про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав суперечать чинним нормам закону та фактичним обставинам справи.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кучерук Т. М., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Представник заявника зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16, Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 16 лютого 2022 року у справі № 742/710/19, від 19 липня 2023 року у справі № 334/3002/21, від 24 січня 2024 року у справі № 621/649/22, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц, від 06 вересня 2018 року у справі

№ 644/9094/16-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 308/422/17-ц, від 28 лютого 2018 року у справі

№ 465/1455/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 662/1006/16-ц.

У відповідача немає будь-якого бажання спілкуватись з дитиною, займатися вихованням сина, приділяти йому батьківську увагу, турботу, любов та ласку. Більш того, відповідач не був присутній в судових засіданнях, проти позову у процесуальний спосіб не заперечував.

Зібрані докази підтверджують факт свідомого злісного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, залишення ним дитини без батьківського нагляду та піклування. Враховуючи відсутність щонайменшого наміру у ОСОБА_2 змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо дитини, наявні підстави для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 травня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Теофіпольського районного суду Хмельницької області.

16 червня 2025 року цивільна справа № 685/509/24 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

З 05 жовтня 2010 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2012 року.

В період перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із позивачем на АДРЕСА_1 . Малолітній ОСОБА_3 навчається у Турівській гімназії Теофіпольської селищної ради, характеризується позитивно.

ОСОБА_2 проживає окремо від дитини - на АДРЕСА_2 .

Судовим наказом Білогірського районного суду Хмельницької області від 25 липня 2011 року у справі № 2-н-34/11 стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_3 у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 липня 2011 року та до досягнення дитиною повноліття. Станом на 01 червня 2023 року розмір заборгованості ОСОБА_2 за аліментами на дитину становив 36 779,50 грн.

28 липня 2022 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 . Вони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з висновком органу опіки та піклування від 06 вересня 2023 року

№ 1498/02-33 позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 є доцільним.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій надали правову оцінку поданим сторонами доказам і встановили, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення його батьківських прав відносно дитини.

Суди не встановили обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач відповідних доказів суду не надав.

Зазначені доводи позивача в позовній заяві не свідчать про остаточне й свідоме ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків.

Проживання дитини на час розгляду справи разом із матір`ю та її новим чоловіком, які займаються вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що біологічний батько сина не бажає брати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

При цьому не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Отже, у цій справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_3 не відповідає його якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Верховний Суд уважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з батьком.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 645/1592/24.

Суди попередніх інстанцій на виконання вимог статті 19 СК надали оцінку висновку органу опіки та піклування та дійшли правильного висновку про неврахування такого висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

В свою чергу Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав (див. постанову Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 685/511/19).

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивач не надала достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу й відсутня необхідність у його застосуванні.

Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 542/342/24, від 23 липня 2025 року у справі № 638/3925/24, від 30 липня 2025 року у справі № 279/1536/24.

Аргументи в касаційній скарзі про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16 є безпідставними, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій узгоджуються з висновками зазначеними у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 204/8432/19, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 16 лютого 2022 року у справі № 742/710/19, від 19 липня 2023 року у справі № 334/3002/21, від 24 січня 2024 року у справі № 621/649/22, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц, від 06 вересня 2018 року у справі

№ 644/9094/16-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 756/2109/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 308/422/17-ц, від 28 лютого 2018 року у справі

№ 465/1455/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 662/1006/16-ц, колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводів стосовно відмови у задоволенні позовної вимоги про збільшення розміру аліментів на дитину касаційна скарга не містить.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучерука Тараса Миколайовича, залишити без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров