ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 127/23213/22

провадження № 61-15270св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року у складі судді Воробйова В. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування витрат та моральної шкоди.

Позовну заяву мотивував тим, що 11 лютого 2009 року стосовно нього слідчим прокуратури Ленінського району м. Вінниці Вінницької області необґрунтовано порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та затримано в порядку статті 115 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України (в редакції 1960 року) за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України.

14 лютого 2009 року йому обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту. Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 11 серпня 2009 року йому змінено міру запобіжного заходу з утримання під вартою на підписку про невиїзд, а також звільнено його з-під варти в залі суду.

21 жовтня 2011 року Ленінський районний суд м. Вінниці постановив кримінальну справу за його обвинуваченням за частиною другою статті 368 КК України, частиною другою статті 342, частиною другою статті 345, частиною першою статті 365 КК України повернути прокурору Ленінського району м. Вінниці для організації додаткового розслідування, запобіжний захід стосовно нього залишити без змін - підписку про невиїзд. 23 листопада 2011 року прокуратурою Ленінського району м. Вінниці кримінальні справи стосовно нього за частиною другою статті 342, частиною другою статті 345 та частиною першою статті 365 КК України закриті на підставі частини другої статті 6 КПК України (в редакції 1960 року), його дії перекваліфіковано з частини другої статті 368 КК України на частину першу статті 190 КК України, кримінальну справу для розслідування направлено в слідчий відділ РВ УМВС України у Вінницькій області. 22 грудня 2011 року кримінальна справа щодо нього закрита на підставі пункту 2 статті 6, статті 130 КПК України (в редакції 1960 року) в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, тобто за реабілітуючими обставинами. Таким чином, станом на 22 грудня 2011 року, у встановленому законом порядку, підтверджена відсутність складу злочину в його діях

Стверджував, що йому була спричинена значна моральна шкода, оскільки він більше двох років знаходився спочатку під досудовим слідством, потім - під судовим слідством, шість місяців перебував під вартою. Він втратив роботу, втратив повагу своїх знайомих, звичайний перебіг його життя був поламаний. Обґрунтовуючи розмір відшкодування заподіяної шкоди, зазначив, що в результаті незаконних дій прокуратури він зазнав душевних страждань, викликаних тривалим судовим розглядом у справі, під час яких позивач змушений був доводити свою невинуватість. Моральні втрати призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації та налагодження його життя. Він шість місяців перебував під вартою в умовах, які мають мало спільного з нормальними умовами життя звичайної людини, тривалий час знаходився у вкрай пригніченому стані, пов`язаному з тим, що йому доводилось періодично з`являтись до суду і в котрий раз вислуховувати представника обвинувачення, який, незважаючи на очевидність безпідставного його притягнення до кримінальної відповідальності, доводив про те, що він нібито винуватий, та вимагав покарання.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», з 01 січня 2022 року, мінімальна заробітна плата становить 6 500,00 грн. Початок перебігу строку, під час якого позивач зазнавав душевних страждань, співпадає з датою порушення стосовно позивача кримінальної справи та його затриманням -11 лютого 2009 року. Закінчення перебігу строку, під час якого він зазнавав душевних страждань, співпадає з датою винесення слідчим постанови про закриття кримінальної справи стосовно нього - 22 грудня 2011 року.

З огляду на це стверджував, що період його незаконного перебування під слідством та судом та протягом якого він зазнав моральних страждань внаслідок порушення закону діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, починається з 11 лютого 2009 року і закінчується 22 грудня 2011 року. Вищевказаний період складається з 34 (тридцяти чотирьох) місяців та 10 днів. До розрахунку прийнято кількість місяців: 34 місяці.

Переконував, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди для нього складає 221 000,00 грн (34 місяців х 6 500 грн). Однак, вважав, що понесені ним моральні страждання, як за період перебування під слідством та судом, так і за період перебування під вартою значно важчі в порівнянні з визначеним законом мінімальним розміром шкоди. Під вартою він перебував з 11 лютого 2009 року до 11 серпня 2009 року - шість місяців.

Крім того, наголошував на тому, що він поніс майнову шкоду в сумі 15 000,00 грн, які були сплачені адвокату за правову допомогу, яку він отримував протягом перебування під слідством та судом, а також витрати на проведення судової психологічної експертизи - в сумі 22 703,10 грн.

З врахуванням наведеного та заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 остаточно просив суд стягнути з Держави Україна кошти в загальній сумі 4 335 000,00 грн, в тому числі: відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 320 000,00 грн, відшкодування майнової шкоди - 15 000,00 грн; судові витрати в загальному розмірі 52 703,10 грн, з яких: витрати на правничу допомогу - 30 000,00 грн, витрати на проведення судової психологічної експертизи - 22 703,10 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок державного бюджету шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку компенсацію завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди в розмірі 2 000 000,00 грн, майнової шкоди в розмірі 15 000,00 грн, а також витрати на проведення судової психологічної експертизи в розмірі 10 475,16 грн та 13 842,00 грн витрат на правничу допомогу. Судовий збір компенсовано за рахунок держави.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку безпідставним перебуванням позивача під слідством і судом у період часу з 11 лютого 2009 року до 22 грудня 2011 року, тобто 34 місяці та 10 днів, позивачу було завдано моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях внаслідок тимчасового обмеження у праві на свободу, на вільний вибір місця проживання та його зміну, на свободу пересування, на працю і на доходи від цієї праці, необхідність доводити свою невинуватість та інших істотних вимушених змін у його житті, тому, з урахуванням положень пункту 2 частини першої статті 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94-ВР) позивач має право на відшкодування такої шкоди за рахунок держави.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що враховуючи ступінь та глибину душевних страждань позивача, завданих йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, перебування під вартою, характер перенесених ним моральних страждань, які беззаперечно встановлені висновком експерта під час проведеної судової психологічної експертизи у цивільній справі № 127/23213/22, та з огляду на засади розумності та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, має складати 2 000 000,00 грн.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки пунктом 4 статті 3 Закону України № 266/94-ВР визначено, що громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, то на користь позивача підлягають до стягнення і витрати на правничу допомогу у кримінальній справі в розмірі 15 000,00 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки у цій справі було прийнято до уваги як належний доказ висновок експерта від 07 травня 2024 року № 5527/24-21, виготовлений за результатами проведеної судової психологічної експертизи, то на користь позивача, пропорційно розміру відшкодування моральної школи, необхідно стягнути 10 475,16 грн витрат, понесених позивачем на таку експертизу.

А ще суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки стороною позивача було надано до суду договір про надання правової допомоги та докази виконання вказаної у договорі роботи, то виходячи з принципів розумності та справедливості, а також пропорційності задоволених вимог, на користь позивача за рахунок Державного бюджету України підлягають стягненню і судові витрати на правничу допомогу у цій справі на загальну суму 13 842,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Вінницької обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року змінено шляхом зменшення розміру стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури з 2 000 000,00 грн до 800 000,00 грн, а також витрат на проведення судової психологічної експертизи до 4 190,06 грн та витрат на правничу допомогу до 5 536,80 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що враховуючи ступінь та глибину душевних страждань позивача, завданих йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, перебування під вартою, час перебування під слідством і судом, що призвело до істотності вимушених змін у його житті, характер перенесених ним моральних страждань, які беззаперечно встановлені висновком експерта під час проведеної судової психологічної експертизи, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості, визначений місцевим судом розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 2 000 000,00 грн не відповідає обсягу заподіяної позивачу шкоди та є завищеною, що може призвести до безпідставного збагачення останнього.

Також апеляційний суд виходив із того, що хоча кримінальне переслідування позивача тривало з 2009 до 2011 року, що безсумнівно мало психотравмуючий вплив на нього, період фактичного утримання під вартою становив лише близько 6 місяців (з 14 лютого 2009 року до 11 серпня 2009 року). Тому, більшу частину часу позивач перебував під підпискою про невиїзд, а не в умовах позбавлення волі.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки головним завданням компенсації є відшкодування моральних страждань, а не безпідставне збагачення особи, виходячи з обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням під слідством і судом, що безумовно призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення та позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру, однак не завдало критичного та непоправного впливу, розумним, справедливим та достатнім розміром відшкодування завданої моральної шкоди є 800 000,00 грн, що в свою чергу значно перевищує мінімальний гарантований розмір встановлений законом, а саме 272 000,00 грн.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що у зв`язку зі зменшенням розміру відшкодування моральної шкоди підлягають зменшенню і судові витрати, стягнуті судом першої інстанції пропорційно задоволеним вимогам.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не врахував, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в незміненій частині, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиція інших учасників справи

14 листопада 2024 року перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 607/8203/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права в частині дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували, що для покладання саме на державу цивільної відповідальності за факт заподіяння шкоди, необхідно встановити всі складові елементи цивільного правопорушення;

- не звернули увагу на те, що обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не є достатньою, беззаперечною та самостійною підставою стягнення відшкодування майнової та моральної шкоди на підставі Закону України № 266/94-ВР та доказом такої шкоди;

- проігнорували, що позивач не навів фактичного змісту отриманої, за його твердженням, моральної шкоди; як опис пережитих моральних страждань, так і посилання на критерії їх глибини і тяжкості, носять загальний характер, не пов`язаний з конкретними життєвими обставинами позивача, без посилань на докази (документи, свідків), які можуть їх підтвердити;

- не врахували, що право на відшкодування у випадку прийняття процесуальних рішень, вказаних у статті 2 Закону України № 266/94-ВР, не є безумовним, а виникає за наявності указаних у цій статті процесуальних рішень лише за умови вчинення щодо громадянина конкретних дій, наведених у статті 1 Закону України № 266/94-ВР, та за умови їх незаконності, яка має бути встановлена у належний спосіб;

- не звернули увагу на те, що сам факт притягнення до кримінальної відповідальності особи з наступною її реабілітацією не дає право на відшкодування завданої шкоди, а лише незаконність прийнятих органом досудового розслідування чи прокурором процесуальних рішень, яка має бути доведена та встановлена;

- проігнорували, що за умови надходження заяви про вчинення злочину, органи досудового розслідування та прокуратури зобов`язані були діяти у відповідності із завданням кримінального судочинства;

- при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не врахували вимог принципів розумності і справедливості;

- безпідставно послались на висновок експерта від 07 травня 2024 року № 5527/24-21, виготовлений за результатами проведеної судової психологічної експертизи, який є неналежним доказом, тощо.

Також у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Крім того, у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про розгляд справи за його участю та участю представників Офісу Генерального прокурора.

22 листопада 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржувані судові рішення шляхом задоволення його вимог у повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 227/4691/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Крім цього, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- безпідставно зменшили заявлений позивачем обсяг відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди;

- не звернули увагу на те, що у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів;

- не надали належної оцінки всім аргументам та доводам заявника.

Також у касаційній скарзі заявник вказав на те, що апеляційний суд:

- зазначив у мотивувальній частині свого рішення про те, що «апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга Вінницької обласної прокуратури не підлягає до задоволення», натомість у резолютивній частині цього ж рішення вказав про те, що «апеляційні скарги ОСОБА_1 та Вінницької обласної прокуратури задовольняються частково», що свідчить про суперечливість його висновків;

- неправильно встановив строк незаконного позбавлення позивача свободи, оскільки зазначив, що позивач був обмежений у праві на свободу 5 місяців і 27 днів - з 14 лютого 2009 року до 11 лютого 2009 року, а фактично позивач був позбавлений свободи 6 місяців - з 11 лютого 2009 року до 11 серпня 2009 року; тощо.

22 листопада та 26 грудня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури, в яких зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів цієї касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення його позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 18 листопада 2024 року касаційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року передано на розгляд судді- доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2., на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2024 року касаційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, а саме надання доказів сплати судового збору.

Також ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2., залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, а саме подання заяви про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2., з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Вінницького міського суду Вінницької області матеріали справи № 127/23213/22; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Крім того, ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; відмовлено у задоволенні клопотання першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2024 року № 1452/0/226-24 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 127/23213/22 між суддями у зв`язку перебуванням у відпустці судді Луспеника Д. Д.

Відповідно до протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 грудня 2024 року справу № 127/23213/22 за касаційними скаргами Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2., на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року та постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Лідовець Р. А..

01 січня 2025 року матеріали справи № 127/23213/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури про розгляд справи № 127/23213/22 за його участю та участю представників Офісу Генерального прокурора.

Справу № 127/23213/22 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01 лютого 2009 року щодо позивача слідчим прокуратури Ленінського району м. Вінниці Вінницької області порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України, та затримано в порядку статті 115 КПК України (в редакції 1960 року) за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 368 КК України.

14 лютого 2009 року позивачу обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

Ухвалою від 11 серпня 2009 року Ленінський районний суд міста Вінниці змінив позивачу міру запобіжного заходу з утримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнивши позивача з-під варти в залі суду.

21 жовтня 2011 року Ленінський районний суд м. Вінниці постановив кримінальну справу за обвинуваченням позивача за частиною другою статті 368 КК України, частиною другою статті 342, частиною другою статті 345, частиною першою статті 365 КК України повернути прокурору Ленінського району м. Вінниці для організації додаткового розслідування, запобіжний захід стосовно позивача залишити без змін - підписку про невиїзд.

23 листопада 2011 року прокуратурою Ленінського району кримінальні справи стосовно позивача за частиною другою статті 342, частиною другою статті 345 та частиною першою статті 365 КК України закриті на підставі частини другої статті 6 КПК України (в редакції 1960 року), дії позивача перекваліфіковано з частини другої статті 368 КК України на частину першу статті 190 КК України, кримінальну справу для розслідування направлено в слідчий відділ РВ УМВС України у Вінницькій області.

22 грудня 2011 року кримінальна справа щодо позивача закрита на підставі пункту другого статті 6, статті 130 КПК України (в редакції 1960 року) в зв`язку з відсутністю в діях позивача складу злочину, передбаченого частиною першою статті 190 КК України.

Таким чином, станом на 22 грудня 2011 року у встановленому законом порядку підтверджена відсутність складу злочину в діях позивача і постановою слідчого від 22 грудня 2011 року кримінальна справа стосовно нього була закрита в зв`язку з відсутністю в діях позивача складу злочину, тобто за реабілітуючими обставинами.

07 грудня 2022 року за клопотанням позивача у цій справі призначено судову психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та попереджено їх про кримінальну відповідальність за відмову від дачі висновку та за дачу завідомо неправдивого висновку.

Відповідно до висновку експертизи від 07 травня 2024 року № 5527/24-21, виготовленого за результатами проведеної психологічної експертизи у цивільній справі №127/23213/22, у позивача ОСОБА_1 ретроспективно прослідковується наявність змін в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджали активному соціальному функціонуванню його як особистості, що виникли внаслідок притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, що мало місце у період з 11 лютого 2009 року до 22 грудня 2011 року; ситуація притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, що мало місце у період з 11 лютого 2009 року до 22 грудня 2011 року, була психотравмуючою для ОСОБА_1 та йому були завдані моральні страждання; ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання за умов ситуації притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, що мало місце у період з 11 лютого 2009 року до 22 грудня 2011 року, що досліджуються у справі. Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані моральні страждання ОСОБА_1 може становити 540 МЗП, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, прийнятої на момент винесення рішення судом.

Правове обґрунтування

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У пункті 1 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР вказано, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно зі статтею 3 Закону України № 266/94-ВР у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України № 266/94-ВР передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Подібних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 352/2255/19 (провадження № 61-11055св20).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким у незміненій частині його рішення погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що у зв`язку з безпідставним перебуванням позивача під слідством і судом у період часу з 11 лютого 2009 року до 22 грудня 2011 року, тобто 34 місяці та 10 днів, позивачу було завдано моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях внаслідок тимчасового обмеження у праві на свободу, на вільний вибір місця проживання та його зміну, на свободу пересування, на працю і на доходи від цієї праці, та інших істотних вимушених змін у його житті, тому, з урахуванням положень пункту 2 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР, позивач має право на відшкодування такої шкоди за рахунок держави.

Також суд першої інстанції, з яким у незміненій частині його рішення погодився й апеляційний суд,дійшов правильного висновку про те, що оскільки пунктом 4 статті 3 Закону України № 266/94-ВР визначено, що громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, то з держави на користь позивача підлягають стягненню і витрати на правничу допомогу у кримінальній справі у розмірі 15 000,00 грн.

Крім того, суд першої інстанції, з яким у незміненій частині його рішення погодився й апеляційний суд,дійшов правильного висновку про те, що у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, на користь позивача з держави підлягають стягненню також судові витрати на проведеної судової психологічної експертизи та на правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди та судових витрат, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки головним завданням компенсації моральної шкоди є відшкодування моральних страждань позивача, а не його безпідставне збагачення, виходячи з обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням під слідством і судом, що безумовно призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення та позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру, однак не завдало критичного та непоправного впливу, то, з урахуванням висновків експертизи від 07 травня 2024 року № 5527/24-21, розумним, справедливим та достатнім розміром відшкодування позивачу завданої моральної шкоди за рахунок держави є 800 000,00 грн, що в свою чергу значно перевищує мінімальний гарантований розмір, встановлений законом, а саме 272 000,00 грн.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що у зв`язку зі зменшенням розміру відшкодування моральної шкоди підлягають зменшенню і судові витрати, стягнуті судом першої інстанції на відшкодування витрат на проведення судової психологічної експертизи, та витрати на правничу допомогу, пропорційно задоволеним вимогам.

Доводи касаційної скарги Вінницької обласної прокуратури про те, що сам факт притягнення до кримінальної відповідальності особи з наступною її реабілітацією не дає право на відшкодування завданої шкоди, а лише незаконність прийнятих органом досудового розслідування чи прокурором процесуальних рішень, яка має бути доведена та встановлена, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони спростовуються передбаченого пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України № 266/94-ВР права особи на відшкодування шкоди, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Крім того, Верховний Суд наголошує на тому, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування необхідно виходити із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) (Burdov v. Russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». Аналогічна позиція викладена і у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Аргументи касаційної скарги Вінницької обласної прокуратури про те, що за умови надходження заяви про вчинення злочину, органи досудового розслідування та прокуратури зобов`язані були діяти у відповідності із завданням кримінального судочинства, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема, відхиляючи такі аргументи відповідачів, як необґрунтовані, апеляційний суд правильно виходив із того, що вони не спростовують права особи на відшкодування шкоди, передбаченого Законом України № 266/94-ВР.

Це пояснюється тим, що сам факт належного виконання органами досудового розслідування їхніх обов`язків відповідно до кримінального процесуального закону не виключає можливості відшкодування шкоди особі, якщо в результаті цих дій було порушено її права.

Зокрема, закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутності складу кримінального правопорушення або через неможливість доведення винуватості особи у суді є підставою для відшкодування шкоди, навіть якщо органи досудового розслідування діяли в межах своїх повноважень.

Законодавство встановлює чіткі критерії, за яких особа має право на компенсацію, незалежно від дотримання формальних процедур кримінального провадження.

Доводи касаційної скарги першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури та ОСОБА_1 про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 607/8203/18, від 26 квітня 2023 року у справі № 227/4691/21,є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Аргументи касаційної скарги першого заступника керівника Вінницької обласної про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно послались на висновок експерта від 07 травня 2024 року № 5527/24-21, виготовлений за результатами проведеної судової психологічної експертизи, який є неналежним доказом, підлягають відхиленню, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд неправильно встановив строк незаконного позбавлення позивача свободи, оскільки зазначив, що позивач був обмежений у праві на свободу 5 місяців і 27 днів - з 14 лютого 2009 року до 11 лютого 2009 року, а фактично позивач був позбавлений свободи 6 місяців - з 11 лютого 2009 року до 11 серпня 2009 року, а також доводи про те, що апеляційний суду зазначив у мотивувальній частині свого рішення про те, що «апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга Вінницької обласної прокуратури не підлягає до задоволення», натомість у резолютивній частині цього ж рішення вказав про те, що «апеляційні скарги ОСОБА_1 та Вінницької обласної прокуратури задовольняються частково», що свідчить про суперечливість його висновків, є безпідставними, оскільки вони відповідно до положень глави 2 розділу V ЦПК України не є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду по суті вирішення спору.

Водночас Верховний Суд роз`яснює, що заявник не позбавлений права звернутися до апеляційного суду із клопотанням про виправлення таких описок та арифметичних помилок, які, на його думку, наявні у оскаржуваному судовому рішенні, на підставі частини першої статті 269 ЦПК України.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім аргументам та доводам заявника, Верховний Суд також відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів, є безпідставними, оскільки спростовуються змістом оскаржуваної постанови Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року.

Так, змінюючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року, апеляційний суд у своїй постанові зазначив про те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. (т. 2 а. с. 185).

Інші наведені у касаційних скаргах доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції (у незміненій за результатом апеляційного перегляду частині) та оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тож наведені в касаційних скаргах доводи у свій сукупності не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо часткового задоволення позову ОСОБА_1 .

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції (у незміненій за результатом апеляційного перегляду частині) та оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2024 року (у незміненій за результатом апеляційного перегляду частині) та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець