КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

справа № 761/13830/24

провадження № 22-ц/824/6698/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерина Валеріївна, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Рідна», Державне підприємство «Сетам»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського

районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Притули Н.Г. у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Рідна», Державного підприємства «Сетам» про відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В., Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Рідна», Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам») та просив суд стягнути солідарно з приватного виконавця, ПрАТ «СК «Рідна» на користь позивача збитки в сумі 5 671 651,05 грн; стягнути з ДП «Сетам» на користь позивача збитки у сумі 298 507,95 грн.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 15 березня 2019 року на електронних торгах він придбав нежитлове приміщення (в літ. А), загальною площею 191,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 784 000,00 грн. У подальшому право власності позивача на це приміщення було зареєстровано в реєстрі речових прав.

Як зазначає позивач, повідомлення про продаж нежитлового приміщення було розміщене приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, яке окрім повідомлення про існування іпотеки, інших обмежень чи повідомлень про права третіх осіб на приміщення повідомлення не містило.

Позивач зазначив, що після придбання приміщення він дізнався про те, що ОСОБА_2 , як співвласник спільного майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , звернувся до суду з позовом про витребування цього нежитлового приміщення (справа № 761/23894/19).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року в задоволенні позову у справі № 761/23894/19 було відмовлено.

Однак постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 761/23894/19 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено та витребувано спірне приміщення у позивача у спільну сумісну власність власників квартир у будинку.

Позивач вважає, що оскільки у нього було вилучено нежитлове приміщення та враховуючи практику Верховного Суду про те, що придбання квартири на торгах є різновидом договору купівлі-продажу, продавцем в цьому випадку є організатор електронних торгів та державна виконавча служба / приватний виконавець, договір купівлі-продажу приміщення на електронних торгах було укладено позивачем як покупцем із продавцями приватним виконавцем та ДП «Сетам», вважає, що на підставі положень статей 661 та 623 ЦК України, приватний виконавець та ДП «Сетам» мають відшкодувати йому збитки у вигляді дійсної вартості приміщення на день пред`явлення позову, а не на день придбання майна.

Крім того, так як приватний виконавець застрахувала свою відповідальність у ПрАТ «СК «Рідна», страховик несе солідарну відповідальність.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не врахував, що набуття права власності на майно у порядку, встановленому для виконання судових рішень, породжує для власника такого майна презумпцію добросовісного набувача. Недобросовісним покупець арештованого майна може бути в торгах лише, якщо він вчинив правопорушення, яке підтверджено відповідним судовим рішенням.

Позивач звертав увагу суду першої інстанції у своїх додаткових письмових поясненнях на те, що під час прийняття рішення про придбання приміщення вжив практично усіх залежних від нього заходів спрямованих на перевірку нерухомого майна, протенаявність на поверсі інших об`єктів нерухомості, зокрема й інших житлових квартир, не дозволяло позивачу припускати, що приміщення може бути спільним майном власників багатоквартирного будинку. При цьому, позивач аналізував внесені до реєстраційної справи в електронній формі відомості щодо приміщення та наявність зареєстрованого права продавця в межах наявних у нього прав та про наявність прав інших осіб на нерухоме майно.

Позивач не повинен був припускати ризику того, що право власності на приміщення може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів із нерухомим майном.

Приймаючи участь в електронних торгах позивач керувався отриманими ним за результатом огляду місця розташування приміщення відомостями та відомостями розміщеними ДП «Сетам» на підставі заявки приватного виконавця інформаційного повідомлення про електронні торги, а також інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Висновок суд першої інстанції про те, що чинне законодавство не передбачає обов`язку приватного виконавця перевіряти законність набуття права власності на майно, яке має бути продане на прилюдних торгах є суперечливим та дискримінаційним, адже чинне законодавство не передбачає і для переможця такого обов`язку, проте суд першої інстанції обрав тлумачення норм права на шкоду позивачу застосувавши принцип розумної обачливості лише щодо останнього

Вважає висновок Шевченківського районного суду міста Києва про те, що боржник у виконавчому провадженні є продавцем майна, яке реалізоване на електронних торгах (аукціоні), таким, що явно не відповідає принципу розумності та не узгоджується із нормами матеріального права статей 650, 655, 658 ЦК України

Враховуючи ту обставину, що витребування приміщення у позивача відбулося під час дії договору та було наслідком дії приватного виконавця, вимога (повідомлення та заява) позивача про відшкодування заподіяної шкоди була заявлена ДП «Сетам» в письмовій формі в порядку та протягом строку дії договору; факт заподіяння та розмір шкоди позивачу є обґрунтованим і доведеним належними доказами, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено, що цей випадок є страховим та він має право на отримання страхового відшкодування.

11 травня 2025 року у системі «Електронний суд» представник приватного виконавця Бєрьозка Юрій Володимирович сформував відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, мотивуючи це тим, що приватний виконавець Шмідт К. В. не оспорює того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем саме у правовідносинах щодо придбання нерухомого майна з електронних торгів. Разом з тим, подібні доводи за своїм характером стосуються предмету доказування у справах про витребування майна з чужого незаконного володіння, однак у цій справі такі вимоги не заявлені.

Спір про витребування майна з чужого незаконного володіння вирішено постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 761/23894/19, відповідно до якої придбане на електронних торгах нерухоме майно витребуване з незаконного володіння ОСОБА_1 . Ця постанова не оскаржувалась ОСОБА_1 у касаційному порядку і сторони не оспорюють цієї обставини.

ОСОБА_1 просить застосувати до спірних правовідносин загальні положення до договорів купівлі-продажу, без урахування специфіки правовідносин щодо реалізації майна з електронних торгів у виконавчому провадженні.

До правовідносин щодо примусової реалізації майна на публічних торгах застосовуються загальні положення про купівлю-продаж лише у тій частині, що не суперечить спеціальному законодавству у частині регулювання таких торгів, або якщо це не суперечить суті таких торгів.

Приватний виконавець Шмідт К.В. діяла у порядку та у спосіб, прямо передбачені законом, та у неї не було ані підстав сумніватись, ані повноважень перевіряти такі сумніви, оскільки її основна функція - виконувати судові та інші рішення, у тому числі - виконавчі написи нотаріусів. Відтак, наведеним спростовуються твердження позивача про те, що приватний нотаріус Шмідт К. В. не виконала обов`язків продавця щодо повідомлення усієї інформації про предмет продажу, у тому числі - про права третіх осіб на нього.

Приватний виконавець не має і не могла мати такого обов`язку з урахуванням обставин цієї справи, оскільки за наданими документами та відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не було будь-якої інформації про наявність прав третіх осіб на вказане майно. Інформація, наведена у заявці та у оголошенні про торги повністю відповідала тій інформації, що була у документах боржника про право власності на лот, а також відповідала відомостям Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Підставою для відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, є саме незаконність рішень, дій чи бездіяльності приватного виконавця як суб`єкта владних повноважень, а не недобросовісні дії інших осіб, у даному випадку, боржника або первісного продавця нежитлового приміщення, який не мав права його продавати. Водночас, у спірних правовідносинах позивач не довів, що будь-які рішення чи дії приватного виконавця Шмідт К.В. були незаконними. Так само, ані сторонами виконавчого провадження, ані ОСОБА_1 такі рішення чи дії приватного виконавця Шмідт К.В. у встановленому законом порядку не оскаржувались. Крім того, слід звертає увагу суду, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, де містився запис про право власності 14594456 щодо об`єкту нерухомого майна 00, був і є загальнодоступним, в тому числі для покупця ОСОБА_1 , тобто позивача.

Представник приватного виконавця наголосив, що позивач не міг не знати про ці обставини раніше, оскільки якщо, на думку позивача, приватний виконавець мала б знати про права третіх осіб на приміщення, виходячи з запису про право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення в Державному реєстрі, то і сам ОСОБА_1 мав би знати і знав про ті ж самі обставини, оскільки теж мав доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в порядку запиту фізичних осіб).

Виконавець не може відповідати за наслідки задоволення вимог третіх осіб щодо реалізованого майна, якщо це не стало наслідком незаконних рішень, дій чи бездіяльності виконавця.

27 травня 2025 року у системі «Електронний суд» ДП «Сетам» сформувало пояснення щодо апеляційної скарги, у яких просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, мотивуючи це тим, що електронні торги відбулися з дотриманням норм чинного на момент проведення електронних торгів законодавства.

Ані ДП «Сетам», ані приватний виконавець Шмідт К.В., не оспорюють того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем саме у правовідносинах щодо придбання нерухомого майна з електронних торгів. Разом з тим, ці доводи за своїм характером стосуються предмету доказування у справах про витребування майна з чужого незаконного володіння, однак ця справа стосується зовсім інших правовідносин.

ОСОБА_1 не вчинив жодних дій з оскарження постанови Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 761/23894/19 для захисту своєї набутої власності, а натомість звернувся до суду із позовом про стягнення коштів із приватного виконавця Шмідт К.В., ДП «Сетам» та ПрАТ «СК «Рідна».

ДП «Сетам» розміщує інформацію в системі електронних торгів виключно на підставі документів, наданих відповідним органом державної виконавчої служби чи приватного виконавця. При цьому жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язку організатора торгів перевіряти законність дій виконавця щодо передачі майна на реалізацію та достовірність інформації, зазначеної у заявці на реалізацію арештованого майна. ДП «Сетам» виконує функції організатора електронних торгів, який діє в межах повноважень, визначених Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року. Тобто, у організатора електронних торгів відсутні повноваження надавати правову оцінку діям виконавців, в тому числі перевіряти відомості, наведені у заявці, на відповідність дійсності та законодавству.

Для визнання електронних торгів недійсними, які є правочином, в розумінні статей 203 та 215 ЦК України, необхідно встановити порушення саме норм Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів. Натомість, дії приватного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що на приватного виконавця не покладається обов`язок, передбачений статтею 659 ЦК України повідомляти про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо), він (приватний виконавець) не отримував кошти за продаж нежитлового приміщення, крім власної винагороди, у приватного виконавця не виникав обов`язок передати покупцю приналежності до товару та документи (технічний паспорт), що стосуються товару та підлягає переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, ані приватний виконавець, ані ДП «Сетам» не мають обов`язку на підставі положень ч. 3 ст. 661 ЦК України відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність підстав для вилучення товару.

Позивач не проявив розумну обачність під час укладення договору купівлі-продажу, насамперед не перевірив наявність зареєстрованого права продавця, повну інформацію про об`єкт нерухомості. Позивач міг би перевірити в реєстрі судових рішень наявність/відсутність рішення суду про визнання права власності на приміщення.

Щодо вимог позивача до ПрАТ «СК «Рідна» суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів того, що цей випадок є страховим та він має право на отримання страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, у тому числі є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення (частина третя статті 623 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Установлено, що на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого напису № 4661, виданого 05 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. про звернення стягнення на нежитлове приміщення (в літ. А), загальною площею 191,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_3 та за рахунок коштів отриманих від реалізації квартири задовольнити вимоги ОСОБА_4 у розмірі 200 000,00 грн.

У межах зазначеного виконавчого провадження проводились прилюдні торги з продажу предмета іпотеки - нежитлового приміщення (в літ. А) загальною площею 191,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В оголошенні про торги було розміщено інформацію про те, що зазначене нежитлове приміщення (в літ. А), загальною площею 191,8 кв. м, що складається з: мансардного приміщення: приміщення № 1, площею 177,1 кв. м, приміщення № 2, площею 14,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , майно належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 908, виданий 20 травня 2016 року.

Крім того було вказано: лот 332448 (уцінено лот № 324924), майно має обтяження: арешт нерухомого майна № 24609178, постанова про арешт майна боржника, серія та номер: 55676690, виданий 31 січня 2018 року, видавник: ПВ Шмідт К.В. ;

Заборона на нерухоме майно № 15035585, договір іпотеки, серія та номер: 2466, виданий 17 червня 2016 року, видавник: ПН КМНО Халявка Н.М.; іпотека № 15057275, договір іпотеки, серія та номер: 2466, виданий 17 червня 2016 року, видавник: ПН КМНО Халявка Н.М.

Крім того, було розміщено інформацію про можливість ознайомлення з майном у зберігача, зазначено його прізвище та контактний номер телефону.

В судовому засіданні встановлено, що позивач не оглядав приміщення, яке він мав намір придбати.

З копії протоколу № 393029 проведення електронних торгів вбачається, що 15 березня 2019 року відбувся аукціон з продажу нежитлового приміщення та його переможцем визначено учасника № 8 - ОСОБА_1 , який придбав приміщення за ціною 1 784 000.00 грн.

21 березня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. склала акт про реалізацію предмета іпотеки.

Постановою від 21 березня 2019 року приватний виконавець у зв`язку із продажем нежитлового приміщення на електронних торгах зняла арешт із зазначеного нежитлового приміщення.

23 березня 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Д.Ю. видав ОСОБА_1 свідоцтво яким посвідчив придбання вказаного нежитлового приміщення на прилюдних торгах вартістю 1 784 000,00 грн.

У цей же день в реєстрі речових прав було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на придбане нежитлове приміщення.

22 березня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. перерахувала на рахунок ОСОБА_4 4 000,00 грн та 3 629,59 грн - повернення авансового внеску стягувачу, 26 березня 2019 року на рахунок ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 471 170,41 грн - перерахування надмірно стягнутих коштів за виконавчим написом від 05 листопада 2016 року № 4661, 22 березня 2019 року на рахунок ОСОБА_4 було перераховано 200 000,00 грн з призначенням платежу «ВП НОМЕР_2, боржник ОСОБА_3 », 22 березня 2019 року перераховано на рахунок приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт К.В. 20 000,00 грн як основна винагорода приватного виконавця у ВП № НОМЕР_2.

У той же час, як вбачається з матеріалів справи, у червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубков Д.Ю., ДП «Сетам», про визнання правочинів недійсними, скасування записів, витребування майна з чужого володіння та звільнення приміщення (справа № 761/23894/19).

У позовних вимогах ОСОБА_2 просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; витребувати у ОСОБА_1 на користь власників квартир у будинку АДРЕСА_1 , спірне нежитлове приміщення у спільну сумісну власність, припинити право власності ОСОБА_1 на це нежитлове приміщення; визнати недійсним договір іпотеки від 17 червня 2016 року № 2466, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір іпотеки від 25 березня 2019 року № 318, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковим Д.Ю., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 березня 2016 року № 29687355, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченком В.В., запис про право власності № 14594456, про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення в літері «А», загальною площею 191,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 березня 2019 року № 46110305, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковим Д.Ю., запис про право власності № 30838465, про державну реєстрацію права власності на вищевказане нежитлове приміщення за ОСОБА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 березня 2019 року № 46133010, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковим Д.Ю., запис про іпотеку № 30860104, про державну реєстрацію іпотеки на вказане нежитлове приміщення за ОСОБА_8 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 березня 2019 року № 46128368, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковим Д.Ю., запис про право власності № 30855480, про державну реєстрацію обтяження на вказане нежитлове приміщення за ОСОБА_8 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року у справі № 761/23894/19 в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 761/23894/19 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Шмідт К.В., приватний нотаріус Київського нотаріального округу Зубков Д.Ю., ДП «СЕТАМ», про визнання правочинів недійсними, скасування записів, витребування майна з чужого володіння та звільнення приміщення задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 травня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченком В.В. за реєстровим номером 908.

Витребувано у ОСОБА_1 нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність власників квартир в будинку АДРЕСА_1 . В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постанова апеляційної інстанції до суду касаційної інстанції не оскаржувалась.

У постанові Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 761/23894/19 встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2004 року у справі № 2-3781/04, позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_6 , зокрема, право власності па нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 191,8 кв. м. Таке рішення ніби то було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12 серпня 2004 року, записано в реєстрову книгу № 19п-91 за номером 257-м, про що наявна відмітка на рішенні.

Разом з тим, згідно з відповіддю Шевченківського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року № 09-08/290/2019, в архіві суду в наряді № 45 постійного зберігання судових рішень у цивільних справах, розглянутих у 2004 році, за номером справи 2-3781/04 знаходиться оригінал рішення від 24 червня 2004 року, ухваленого суддею Зубковим С.О. у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Згідно із журналом (алфавітом) реєстрації цивільних справ за 2004 рік позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя на розгляд Шевченківського районного суду міста Києва не надходив.

У відповіді КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 02 грудня 2019 року № 062/14-16160 (И-2019) зазначено, що згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» по нежитловому фонду за адресою: АДРЕСА_1 , рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2004 року не реєструвалося, нежилі приміщення в літ. «А», загальною площею 191,8 кв. м за ОСОБА_6 на праві власності не реєструвалися. У книзі №19п стор. 91 проведена реєстрація права власності на нежилі приміщення за іншою адресою.

Також з відповіді КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 15 березня 2023 року № 062/14-3291 (И-2023) вбачається, що за даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення заг. площею 191,8 кв. м відсутня. Інформаційна довідка від 06 травня 2016 року НП-2016 № 9413 на вказаний об`єкт нерухомого майна бюро не видавалася. Також КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що реєстраційного номера 257-м не існує.

Додатково, у відповідь на запити, КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та КП «КК з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» надали інформацію, що реконструкція чи зміна цільового призначення допоміжних приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 191,8 кв. м, не проводилась.

Апеляційний суд у справі № 761/23894/19 встановив, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2004 року та відмітка про проведення реєстрації об`єкта є підробленими, що підтверджено Шевченківським районним судом міста Києва та КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Горище в будинку АДРЕСА_1 ніде не реєструвалось. Реєстрові номери такого об`єкту не існують.

На підставі неіснуючого рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 липня 2004 року та підробленої на такому рішенні відмітки про його реєстрацію в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12 серпня 2004 року в реєстровій книзі № 19п-91 за номером 257-м, спірне нежитлове приміщення, за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 травня 2016 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченком В.В. за реєстровим № 908, було переоформлено на корить ОСОБА_13 , після чого через низку правочинів було переоформлено на ОСОБА_1 .

У рамках досудового розслідування кримінального провадження № 000411 слідчим проведено допит ОСОБА_6 , який повідомив, що горище в літ. «А» розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 191,8 кв. м, ніколи не перебувало у його власності, судового спору про поділ майна, за яким він ніби отримав право власності, не існувало. Особисто до нотаріуса Юрченка В.В. про продаж вказаного майна ОСОБА_6 не звертався.

Майно відчужувалось за паспортом ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 , який є втраченим та недійсним з 08 жовтня 2013 року.

Наведене свідчить про те, що укладення та підписання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 травня 2016 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юрченка В.В. відбувалось невстановленою особою, за недійним паспортом з правовстановлюючим документом - рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2004 року, яке містить ознаки підробленого документа.

Відтак, оскільки договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20 травня 2016 року не відповідає вимогам законодавства, та оспорений ОСОБА_2 він підлягає визнанню судом недійсним.

Таким чином, оскільки було встановлено, що спірне приміщення вибуло із спільної сумісної власності власників квартир, до яких також входить і позивач, в будинку АДРЕСА_1 , у володіння ОСОБА_3 на підставі недійсного правочину, а відповідно, у ОСОБА_1 були відсутні достатні підстави для набуття права власності на нього, таке приміщення підлягає витребуванню з володіння ОСОБА_1 у власність дійсних власників - власників квартир в будинку АДРЕСА_1 .

Також апеляційний суд у справі № 761/23894/19 не врахував доводи відповідача щодо добросовісності нового набувача майна - ОСОБА_1 , оскільки матеріалами справи підтверджено, що спірні приміщення, право власності на які було зареєстроване за ОСОБА_1 вибули поза волею дійсних власників, без отримання дозволу співвласників житлових і нежитлових приміщень будинку у встановленому Законом порядку, а тому, згідно з статтями 387 та 388 ЦК України могло бути витребуване, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Крім того, колегія суддів також врахувала, що з огляду на особливості спірного об`єкту, новий титульний власник ОСОБА_1 , на якого було перереєстроване спірне приміщення, проявивши достатню обачність, мав усвідомлювати, що воно є допоміжним приміщенням будинку та не може бути відчужене без згоди всіх співвласників житлового будинку.

12 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ДП «Сетам» про повернення гарантійного внеску в сумі 89 200,00 грн та вказав у заяві реквізити для перерахування цієї суми.

19 січня 2024 року 89 200,00 грн було перераховано на рахунок позивача, що підтверджується копією платіжної інструкції від 19 січня 2024 року № 862.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 липня 2023 року у справі № 369/6092/20 (провадження № 61-1447 сво 22) зазначив, що суд має підстави визначити розмір збитків саме за правилами другого речення частини третьої статті 623 ЦК України, якщо на момент ухвалення рішення відповідні ціни істотно зросли порівняно із датою подачі позову.

Застосування цього правила здійснюється не за ініціативою суду (що було б порушенням: принципу диспозитивності процесу), а лише за позовом кредитора (позивача).

Розмір збитків у разі вилучення товару за рішенням суду визначається судом за правилами частини третьої статті 623 ЦК України: якщо вимога кредитора не була задоволена боржником добровільно, то збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували у місці, де зобов`язання має бути виконане, на день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення, керуючись при цьому загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості, добросовісності та розумності.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, нежиле приміщення було набуте позивачем в порядку, який визначений Законом України «Про виконавче провадження» та відповідно відбулась спеціальна процедура його продажу приватним виконавцем на прилюдних торгах.

Стаття 655 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч.1 ст. 656 ЦК України).

До договору купівлі-продажу, що укладається на організованих ринках капіталу та організованих товарних ринках, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і договорів купівлі-продажу фінансових інструментів, укладених поза організованим ринком, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (ч.4 ст.656 ЦК України).

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України).

Стаття 658 ЦК України визначає, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

У той же час, стаття 662 ЦК України передбачає, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Як визначено статтею 659 ЦК України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень інших органів» визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Стаття 1 зазначеного Закону передбачає, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Статтею 16 зазначений Закон визначає, що приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом.

Порядок примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначала, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 3) виконавчих написів нотаріусів.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стаття 61 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначала, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначає права та обов`язки в тому числі і приватного виконавця.

Чинне законодавство не передбачає обов`язку приватного виконавця перевіряти обґрунтованість, достовірність та законність видачі виконавчого документа, пред`явленого до примусового виконання та законність набуття права власності на майно, яке має бути продане на прилюдних торгах.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 61 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» Міністерством юстиції України наказом від 29 вересня 2016 № 2831/5 затверджено Порядок реалізації арештованого майна.

Цим наказом визначено: арештоване майно - рухоме або нерухоме майно боржника (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»), на яке звернено стягнення і яке підлягає примусовій реалізації; електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Згідно із наказом, заявка на реалізацію арештованого майна повинна містити такі дані: повне найменування відділу державної виконавчої служби або прізвище ім`я, по батькові (за наявності) приватного виконавця, виконавчий округ, номер посвідчення приватного виконавця; номер виконавчого провадження згідно з автоматизованою системою виконавчих проваджень; повні найменування боржника та стягувача, їх адреси, код за ЄДРПОУ - для юридичних осіб; форма реалізації арештованого майна (електронні торги чи торги за фіксованою ціною); вид майна (зазначається відповідно до категорій, які використовуються на Веб-сайті); найменування майна, включаючи назву моделі, модифікації та інші складові найменування, які зазначаються згідно з реєстраційною, технічною та іншою документацією або наявними позначками на самому майні; відомості про майно, яке передається на реалізацію, його склад, характеристики, опис, включно з інформацією про явні дефекти, відсутні елементи, обмежену функціональність (додатково зазначається інформація, визначена пунктами 6 - 10 розділу ІІІ цього Порядку); місцезнаходження майна (для нерухомого майна - точна поштова адреса, для рухомого - адреса зберігача); відомості про зберігача майна (найменування, фактична та юридична адреси, телефон, електронна адреса); відомості про чинні обтяження майна, зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек); вартість майна, що передається на реалізацію, визначена рішенням суду або відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»; реквізити рахунку відділу державної виконавчої служби чи приватного виконавця для перерахування коштів; адреса офіційної електронної пошти відділу державної виконавчої служби чи приватного виконавця; фото- та/або відеоматеріали; кваліфікований електронний або власноручний (у випадку, передбаченому пунктом 4 розділу І цього Порядку) підпис начальника відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. У разі якщо заявку на реалізацію арештованого майна подав приватний виконавець, він підписує її самостійно із дотриманням умов, вказаних у цьому пункті.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.

Відповідно до вищенаведених правових норм виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими виконавчою службою укладається відповідний договір.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не надав суду доказів неналежного виконання продавцем та покупцем своїх взаємних зобов`язань у правовідносинах купівлі-продажу чи неналежного оформлення приватним виконавцем результатів проведеної процедури прилюдних торгів як способу вчинення правочину всупереч вимогам Порядку про продаж арештованого майна, Закону України «Про виконавче провадження» чи положенням цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на приватного виконавця не покладається обов`язок, передбачений статтею 659 ЦК України повідомляти про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо), він (приватний виконавець) не отримував кошти за продаж нежитлового приміщення, крім власної винагороди, у приватного виконавця не виникав обов`язок передати покупцю приналежності до товару та документи (технічний паспорт), що стосуються товару та підлягає переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, ані приватний виконавець, ані ДП «Сетам» не мають обов`язку на підставі положень ч. 3 ст. 661 ЦК України відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність підстав для вилучення товару.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 червня 2024 року, справа № 587/2230/21, провадження № 61-5981сво23 дійшов до наступних висновків: «…У правовій доктрині сформульовано точку зору, згідно з якою продавцем майна, яке реалізується з торгів у рамках виконання рішення суду, є власник майна, оскільки саме його майно продається; держава не переносить на себе право власності на це майно і діє в зазначеному випадку від імені власника-боржника.

Таким чином, з аналізу змісту статей 203, 215, 650, 655 і 656 ЦК України, положень Порядку реалізації арештованого майна вбачається, що: реалізація майна на прилюдних торгах полягає у продажі майна, за яким продавцем відчужуваного майна є боржник, переможець прилюдних торгів виступає покупцем, а особи, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба (приватний виконавець) та організатор електронних торгів; складання за результатами проведення прилюдних торгів акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином….».

Суд першої інстанції також обґрунтовано виходив з того, що позивач не проявив розумну обачність під час укладення договору купівлі-продажу, насамперед не перевірив наявність зареєстрованого права продавця, повну інформацію про об`єкт нерухомості. Зокрема, позивач міг би перевірити в реєстрі судових рішень наявність / відсутність рішення суду про визнання права власності на приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для отримання позивачем страхового відшкодування, оскільки позивач не довів, що цей випадок є страховим та у ПрАТ «СК «Рідна» є зобов`язання виплати страхового відшкодування позивачу.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час прийняття рішення про придбання приміщення позивач вжив практично усіх залежних від нього заходів спрямованих на перевірку нерухомого майна, проте наявність на поверсі інших об`єктів нерухомості, зокрема й інших житлових квартир, не дозволяло йому допускати думки про те, що приміщення може бути спільним майном власників багатоквартирного будинку, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність доказів неналежного виконання продавцем та покупцем своїх взаємних зобов`язань у правовідносинах купівлі-продажу чи неналежного оформлення приватним виконавцем результатів проведеної процедури прилюдних торгів як способу вчинення правочину всупереч вимогам Порядку про продаж арештованого майна, Закону України «Про виконавче провадження» чи положенням цивільного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції та не спростовує висновку про те, що ані приватний виконавець, ані ДП «Сетам» не мають зобов`язані на підставі положень ч. 3 ст. 661 ЦК України відшкодовувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність підстав для вилучення товару.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді