УХВАЛА

16 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 155/81/25

провадження № 61-12735ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 21 липня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Горохівської міської ради Луцького району Волинської області, ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У 2025 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частки частину будинку садибного типу, загальною площею 85 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 21 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року,в задоволенні позову відмовлено.

У жовтні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 21 липня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року.

У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

За правилом пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про у визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Предметом позову в цій справі є: визнання права власності за набувальною давністю, з ціною позову, визначеною заявницею касаційній скарзі 251 005,00 грн.

Отже, ціна позову у справі 251 005,00 грн, станом на 01 січня 2025 року не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028*250 = 757 000,00 грн).

Враховуючи зазначене вище, рішення Горохівського районного суду Волинської області від 21 липня 2025 року та постанова Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадок, передбачений підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у справі, з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа має виняткове значення для заявниці.

Обґрунтовуючи необхідність формування Верховним Судом єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах, ОСОБА_1 вказує про конфлікт норм про спадкування та набувальної давності щодо критеріїв добросовісності у випадку, коли спадкоємець фактично ігнорує майно понад встановлений законом строк давності.

В цій справі судами встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті батька, в тому числі на 1/2 частку спірного майна, а отже є власником цього майна, про що було відомо позиваці.

Суди попередніх інстанцій відмовляючи в задоволенні позову посилалися на сталу практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17, в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року в справі № 201/12550/16-ц, відповідно до яких добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Касаційна скарга не містить доводів про наявність підстав для відступу від вказаних висновків суду касаційної інстанції і таких обставин Верховним Судом не встановлено.

Вказуючи, що справа має виняткове значення, ОСОБА_1 зазначає, що оскаржувані судові рішення унеможливлюють реалізацію нею конституційного права на власність та перешкоджає у користуванні та розпорядженні належною їй частиною домоволодіння, адже спірна частка майна є часткою єдиного цілого.

Проте, реалізуючи свої процесуальні права кожна особа самостійно визначає спосіб їх захисту, при цьому, саме на суд (першої, апеляційної, а у виключних випадках касаційної інстанцій) покладено обов`язок перевірити та встановити чи є обраний учасником справи спосіб захисту належним (дієвим).

Враховуючи наведене, довід про виняткове значення справи зумовлено необхідністю перегляду судових рішень з метою переоцінки доказів в справі, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

З урахуванням наведеного, оскільки заявниця подала касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, яка не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 21 липня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Горохівської міської ради Луцького району Волинської області, ОСОБА_2 про визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявниці.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян