Номер провадження: 22-ц/813/6179/25
Справа № 492/280/20
Головуючий у першій інстанції Черевата В. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа начальник Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнова Вероніка Леонідівна,

стягувач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Арцизького районного суду Одеської області від 09 червня 2025 року у складі судді Череватої В.І.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У червні 2025 року, скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати протиправною відмову начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Райнової В.Л. від 02 червня 2025 року № 21.6-23/8526 у закритті виконавчого провадження АСВП № 63746146 та зобов`язати начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Райнову В.Л. закрити виконавче провадження АСВП № 63746146.

Скаргу обґрунтував тим, що в провадженні начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Райнової В.Л. перебуває виконавче провадження АСВП № 63746146 з примусового виконання виконавчого листа №492/280/20, виданого 02.11.2020 Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час її навчання у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви, тобто з 02 березня 2020 року до закінчення навчання ОСОБА_3 , але не більш чим до досягнення ОСОБА_3 23-х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , за умови продовження нею навчання. Зазначене виконавче провадження АСВП № 63746146 було відкрите на підставі виконавчого листа № 492/280/20, виданого 02.11.2020 Арцизьким районним судом Одеської області у зв`язку з ухваленням заочного рішення від 06.07.2020 у справі №492/280/20. Дане судове рішення було ухвалене з урахуванням обставин, встановлених на момент подання позовної заяви, а саме того факту, що донька ОСОБА_1 , ОСОБА_3 перебувала у статусі студентки першого курсу денної форми навчання Міжнародного гуманітарного університету, здобуваючи вищу освіту за контрактною формою. 06 травня 2025 року, в результаті розгляду адвокатського запиту від 05 травня 2025 року, поданого адвокатом Бардуком М.В., як представником ОСОБА_1 до Міжнародного гуманітарного університету, було отримано відповідь, у якій підтверджується, що ОСОБА_3 була відрахована з числа здобувачів освіти у грудні 2020 року.

Заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 06.07.2020 у справі №492/280/20 було визначено, що ОСОБА_1 повинен сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки у зв`язку з її навчанням - у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02 березня 2020 року, до моменту закінчення навчання. В березні та квітні 2020 року платежі не здійснювалися, однак у травні 2020 року ОСОБА_1 почав сплачувати суми, що перевищували встановлений судом розмір: замість визначених 1051,00 грн., він сплачував 1500,00 грн., надалі він продовжував здійснювати збільшені платежі по 1500 грн., а після грудня 2020 року - по 2000 грн. щомісячно.

07 грудня 2020 року доньку скаржника відраховано з університету, однак ОСОБА_1 дізнався про це у лютому 2022 року. Незважаючи на це, до цього часу він продовжував здійснювати щомісячні платежі. Загалом у цьому виконавчому провадженні він сплатив суму, що перевищує встановлений судом розмір аліментів, на 29168,50 грн.

Відповідно до постанови начальника Арцизького ВДВС Райнової В.Л. № 63746146 про результати перевірки законності виконавчого провадження, підставою для продовження стягнення аліментів був вступ ОСОБА_3 до Вищої професійної школи рекламної та художньої творчості «Міхаель» у місті Прага. Однак, після відрахування ОСОБА_3 з Міжнародного гуманітарного університету 07.12.2020, на думку скаржника, підстава для сплати аліментів, визначена судовим рішенням, припинилася. ОСОБА_2 , ні донька - ОСОБА_3 не зверталися до суду з новим позовом про стягнення аліментів після її вступу до Вищої професійної школи «Міхаель» у місті Прага.

28 травня 2025 року адвокат Бардук М.В. звернувся до начальника Арцизького ВДВС Райнової В.Л. із заявою про закриття виконавчого провадження АСВП № 63746146, однак, постановою начальника Арцизького ВДВС Райнової В.Л. відмовлено скаржнику в закритті виконавчого провадження. Відмова обґрунтована тим, що згідно виконавчого документа, який перебуває на виконанні Арцизького ДВС не вбачається стягнення аліментів лише на період навчання у Міжнародному гуманітарному університеті, тобто прив`язка саме до цього навчального закладу відсутня і це не стосується саме цього навчального закладу. Разом з тим, на думку скаржника, вступ доньки до іншого навчального закладу через 10 місяців після відрахування, є новими обставинами, які не досліджувалися судом у рішенні. Відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України, зміна обставин, що впливають на аліментні зобов`язання, на думку скаржника, потребує нового судового розгляду, що зумовило звернення до суду.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування його висновків

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 09 червня 2025 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що продовжуючи нарахування та стягнення аліментів із боржника на користь повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, до досягнення нею 23 років, державний виконавець діяв у межах своїх повноважень, врахувавши зміст виконуваного ним судового рішення та визначений судом період стягнення аліментних платежів.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, скаржник не довів, що державний виконавець неправильно обрахував період нарахування та сплати боржником аліментних платежів на користь стягувача, доводи скарги зводяться до помилкового тлумачення правил частини другої статті 199 СК України, яке не відповідає суті та змісту цього правила. Боржник не довів, що настали обставини, з якими суд пов`язував припинення стягнення з боржника на користь стягувача аліментних платежів, зокрема припинення (завершення) навчання повнолітньою дочкою, що свідчило б про втрату права дочки на утримання батьком та відповідало б змісту частини другої статті 199 СК України. Доводи скарги зводяться до помилкового визначення й обрахування заявником періоду, протягом якого він має сплачувати аліментні платежі на користь повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, що визначений у рішенні суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Арцизького районного суду Одеської області від 09 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у даному випадку юридичним фактом для виникнення аліментних зобов`язань став саме вступ до Міжнародного гуманітарного університету (МГУ). Вступ до МГУ та навчання у ньому були ключовими умовами, які прямо вплинули на формування та обсяг аліментного зобов`язання, визначеного судом. Відрахування ОСОБА_3 з МГУ у грудні 2020 року припинило цей юридичний факт продовження навчання, а відтак і припинило підстави для стягнення аліментів.

Однією з обов`язкових умов, прямо передбачених ч.2 ст. 199 СК України, є не лише факт продовження навчання повнолітньої дитини, а й наявність у неї потреби у матеріальній допомозі, а також можливість батьків таку допомогу надавати. Тобто для законного продовження стягнення аліментів після відрахування дитини з одного навчального закладу та можливого вступу до іншого необхідно встановити ці три умови у сукупності: продовження навчання, реальну потребу дитини в матеріальній допомозі та здатність батька цю допомогу надавати. У даній справі, після відрахування ОСОБА_3 з МГУ, підставою для продовження стягнення аліментів стало те, що вона нібито через десять місяців вступила до Вищої професійної школи рекламної та художньої творчості «Міхаель» у місті Прага (Чеська Республіка). Однак ні ОСОБА_2 , ні сама ОСОБА_3 не звернулися до суду з новим позовом про стягнення аліментів після її вступу до іншого навчального закладу. Без такого позову суд не мав можливості перевірити й підтвердити факт продовження навчання, потребу у матеріальній допомозі та фінансову спроможність ОСОБА_1 її надавати. З огляду на обставини цієї справи, така перевірка була особливо необхідною, оскільки навчання та проживання у Чеській республіці мають значно вищу вартість, ніж в Україні. Це означає, що потреба ОСОБА_3 у матеріальній допомозі могла бути зовсім іншою або взагалі відсутньою, наприклад, якщо вона мала власні джерела фінансування, стипендію чи іншу підтримку. Так само суд мав би врахувати й зміни у життєвих обставинах батька ОСОБА_1 , включаючи народження інших дітей та погіршення стану здоров`я, що впливають на його здатність надавати матеріальну допомогу. Таким чином, відсутність нового позову про стягнення аліментів після зміни обставин і відрахування дитини, а також відсутність перевірки судом потреби ОСОБА_3 у матеріальній допомозі та фінансової спроможності батька є істотними порушеннями вимог матеріального права. Державному виконавцю достеменно було відомо про втрату ОСОБА_3 права на отримання аліментів, однак жодних дій щодо закриття виконавчого провадження вчинено не було.

Доводи скарги також мотивовані тим, що розглядаючи справу, суд помилково трактує факт відрахування ОСОБА_3 з МГУ, ототожнюючи його з канікулярним періодом, оскільки посилаючись на постанову Верховного Суду від 10.04.2023 у справі №752/20152/16-ц, суд не врахував ключову відмінність, так як у цьому випадку йдеться не про звичайний канікулярний період чи короткочасну перерву в навчанні, а про відрахування, яке юридично припиняє статус студента та освітні правовідносини між ОСОБА_3 і університетом. Суд першої інстанції не звернув уваги на принципову різницю між організаційною паузою і повним відрахуванням студента з навчального закладу через неуспішність. ОСОБА_3 не завершила попередній освітній рівень, а була відрахована наказом ректора, що юридично припинило її статус студентки та всі освітні правовідносини з університетом. Виникла істотна перерва у навчанні тривалістю близько 10 місяців, яка не мала жодного зв`язку з організаційними процедурами вступу до іншого закладу або продовженням навчання. Відрахування за неуспішність не гарантує, що особа надалі поновить навчання вона могла взагалі не вступати до жодного навчального закладу. За таких обставин неможливо ототожнювати цей період із «періодом вступної кампанії», що є ключовим для збереження права на аліменти.

Крім того, як зазначає скаржник, у даній ситуації перехід ОСОБА_3 до іншого навчального закладу не був безпосереднім, державний виконавець та суд першої інстанції також не здійснили належної правової оцінки статусу та освітнього рівня Вищої професійної школи рекламної та художньої творчості «Міхаель» у місті Прага. Підставою для продовження стягнення аліментів та нарахування заборгованості стало те, що представник ОСОБА_2 надав до Арцизького ВДВС документи у перекладі державною мовою, які, за його словами, підтверджують навчання ОСОБА_3 у Вищій професійній школі рекламної та художньої творчості «Міхаель» у місті Прага. Однак у матеріалах виконавчого провадження повністю відсутні будь-які офіційні підтвердження того, що державний виконавець особисто перевіряв ці документи або надсилав запит до відповідного навчального закладу для з`ясування реального факту навчання, його рівня, наявності акредитації та взагалі існування такого закладу. У матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які достовірні дані про акредитацію зазначеного іноземного закладу освіти, його офіційний статус, а також відповідність його освітньої програми вимогам українського законодавства щодо «продовження навчання». Цей момент є особливо важливим, оскільки не кожен заклад, особливо закордонний, відповідає критеріям продовження освіти, необхідним для збереження права на аліменти відповідно до ст. 199 Сімейного кодексу України. Таким чином, суд помилково зазначив, що продовжуючи нарахування та стягнення аліментів із боржника на користь повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, до досягнення нею 23 років, державний виконавець діяв у межах своїх повноважень, врахувавши зміст виконуваного ним судового рішення та визначений судом період стягнення аліментних платежів.

Участь сторін в апеляційній інстанції

24.09.2025 від адвоката Бардука М.В., діючого від імені ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Учасники справи в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановлені ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Як вбачається з матеріалів справи та виконавчого провадження, відкрито виконавче провадження АСВП № 63746146.

В провадженні начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. перебуває виконавче провадження АСВП № 63746146 з примусового виконання виконавчого листа № 492/280/20, виданого 02.11.2020 Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час її навчання у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви, тобто з 02 березня 2020 року до закінчення навчання ОСОБА_3 , але не більш чим до досягнення ОСОБА_3 23- х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за умови продовження нею навчання. Зазначене виконавче провадження АСВП № 63746146 було відкрите на підставі виконавчого листа № 492/280/20, виданого 02.11.2020 Арцизьким районним судом Одеської області у зв`язку з ухваленням заочного рішення від 06.07.2020 у справі № 492/280/20.

28.05.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Бардук М.В. звернувся до начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. із заявою про закриття виконавчого провадження АСВП № 63746146, оскільки підставою для стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 стало її навчання в Міжнародному гуманітарному університеті за контрактною формою, однак, після її відрахування з цього навчального закладу та її вступу до іншого навчального закладу, припиняє право на утримання, оскільки ОСОБА_2 не зверталась до суду з новим позовом про стягнення аліментів після вступу ОСОБА_3 до іншого навчального закладу.

Відповідно до копії відповіді начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л., щодо розгляду заяви про закриття виконавчого провадження, остання зазначила, що враховуючи вимоги ЗУ «Про виконавче провадження», положення СК України та постанову Верховного Суду від 10.04.2023 у справі №752/20152/16-ц, станом на 02.06.2025 відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення визначений розділом VІІ ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Пунктом 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню врегульовані Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі Закон N 1404-VІІІ).

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону «Про виконавче провадження» право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, мають сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою ОСОБА_1 на протиправні дії державного виконавця, посилався на те, що після відрахування ОСОБА_3 з Міжнародного гуманітарного університету 07.12.2020, на думку скаржника, підстава для сплати аліментів, визначена судовим рішенням, припинилася. ОСОБА_2 , ні донька - ОСОБА_3 не зверталися до суду з новим позовом про стягнення аліментів після її вступу до Вищої професійної школи «Міхаель» у місті Прага.

Статтею 2 Закону № 1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Відповідно до статті 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені вимоги виконавчого документа. Пунктом 5 частини 1 статті 4 цього нормативно-правового встановлено вимогу про те, що у виконавчому документі зазначається резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Згідно з частиною 3 статті 431 ЦПК України, виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Як вбачається з матеріалів справи на виконанні Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавчий лист № 492/280/20, виданий 02.11.2020 року Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час її навчання у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви, тобто з 02 березня 2020 року до закінчення навчання ОСОБА_3 , але не більш чим до досягнення ОСОБА_3 23- х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за умови продовження нею навчання.

Зазначене виконавче провадження АСВП № 63746146 було відкрите 27.11.2020 на підставі виконавчого листа № 492/280/20, виданого 02.11.2020 року Арцизьким районним судом Одеської області у зв`язку з ухваленням заочного рішення від 06.07.2020 року у справі № 492/280/20.

Та на підставі вказаного виконавчого листа, державним виконавцем здійснювались виконавчі дії, щодо виконання вказаного рішення суду.

15.12.2020 державним виконавцем було здійснено запит до Міжнародного гуманітарного університету про надання інформації чи є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , студенткою даного університету.

У відповідь на вказаний запит, Міжнародний гуманітарний університет повідомив, що ОСОБА_3 була студенткою факультету мистецтва і дизайну денної форми навчання. Наказом за №528 від 09.08.2019 зарахована на 1 курс денної форми навчання. Наказом за №1412а від 07.12.2020 було відраховано з контингенту студентів за порушення п.п. 4.1.5. індивідуального договору, з 2 курсу 3 семестру 2020-2021.

В подальшому ОСОБА_2 долучила до матеріалів виконавчого провадження докази навчання ОСОБА_3 у середній школі Вищій професійній школі рекламної та художньої творчості у м. Прага (Чешська Республіка).

Відповідно до Рішення від 17.06.2021 Середньої школа та Вищої професійної школи рекламної та художньої творчості, зараховано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1-й курс у 2021/2022 навчальному році до вищої професійної школи на денну форму навчання, початок навчання з 01.09.2021 року. Відповідно до вказаного рішення зарахування на перший курс вищого професійного навчального закладу було проведено 17.06.2021 відповідно до чинного Шкільного закону та за єдиним критерієм оцінювання, встановленими директором школи.

Відповідно до договору про навчання у вищій професійній школі №202106032 укладеного Середньою школою та Вищою професійною школою рекламної та художньої творчості та ОСОБА_4 , школа зобов`язується надати студенту/студентці повноцінне денне навчання тривалістю 3 роки у межах вищої професійної освіти з акредитованою освітньою програмою (AVP) 82-43-N/06, затвердженою рішенням Міністерства освіти, молоді та спорту ЧР (МОМС ЧР) від 03.03.2022 №MSMT-5605/2022. Школа є приватним вищим професійним навчальним закладом, зареєстрованим у Реєстрі навчальних закладів відповідно до 148 Закону №561/2004 Зб. «Про дошкільну, початкову, середню, вищу професійну та іншу освіту» у чинній редакції.

Таким чином, вищевказані обставини свідчать про продовження ОСОБА_3 навчання в вищому навчальному закладі на необхідності в отриманні матеріальної допомоги.

Предметом спору у цій справі є наявність чи відсутність підстав для завершення виконавчого провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

За пунктом 19 частини першої статті 1 Закону України «Про освіту» освітня програма - це єдиний комплекс освітніх компонентів (предметів вивчення, дисциплін, індивідуальних завдань, контрольних заходів тощо), спланованих і організованих для досягнення визначених результатів навчання.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» освітня (освітньо-професійна, освітньо-наукова чи освітньо-творча) програма є єдиним комплексом освітніх компонентів (навчальних дисциплін, індивідуальних завдань, практик, контрольних заходів тощо), спрямованих на досягнення передбачених такою програмою результатів навчання, що дає право на отримання визначеної освітньої або освітньої та професійної (професійних) кваліфікації (кваліфікацій). Освітня програма може визначати єдину в її межах спеціалізацію або не передбачати спеціалізації.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).

Завершення повнолітньою дочкою/сином, до досягнення ними 23 років, навчання на певному освітньому рівні та:

1) безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу на наступний рівень освіти; або

2) безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу для здобуття освіти на наступному рівні чи за іншою спеціальністю,

незалежно від того, чи відбувається це в тому самому або у різних начальних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі не є підставою для припинення права на утримання (аліменти).

При цьому, як вступ (перехід) на наступний освітній рівень навчання, так і вступ (перехід) до іншого навчального закладу після завершення навчання та здобуття певного рівня освіти, пов`язані із певними часовими періодами, протягом яких не відбувається безпосередньо освітній процес, однак триває освітня діяльність, зокрема вступна кампанія (подача документів, здача іспитів, проходження співбесід, видання наказу про зарахування до навчального закладу тощо).

Такі процедури, що тривають певні періоди часу, є об`єктивними, нормативно врегульованими та їх тривалість не залежить від волі особи, яка здобуває освіту.

Виключення цих періодів із часу, протягом якого повнолітні дочка, син мають право на утримання, не узгоджується із вимогами статті 53 Конституції України, статей 1, 3, 10 Закону України «Про освіту», частини другої статті 199 СК України та є несправедливим.

Аналіз положень частини другої статті 199 СК України свідчить, що законодавець не передбачив такої можливості, як зупинення нарахування аліментів, переривання сплати аліментів у певні періоди, зокрема коли повнолітня дитина безпосередньо не бере участі в освітньому процесі, або звільнення платника аліментів від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням нею навчання в період канікул, переходу на навчання на інший освітній рівень або до іншого навчального закладу, зокрема вступу до магістратури. Правило частини другої статті 199 СК України виключно охоплює випадки припинення права повнолітньої дитини на утримання у разі припинення навчання, тобто закінчення або відрахування з навчання. Законодавець не передбачив винятку з правила частини першої статті 199 СК України, зокрема застереження про те, що канікулярний період, період вступу до вищого навчального закладу для здобуття вищого рівня освіти не входять до складу періоду нарахування та сплати аліментів одним із батьків на користь повнолітньої дитини.

Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.05.2023 у справі №753/20347/20.

Частина четверта статті 13 ЦК України проголошує, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі.

Відповідно у застосуванні правил частини другої статті 199 СК України потрібно враховувати, що нерозумно і несправедливо тлумачити положення статті 199 СК України так, що аліменти на повнолітню дитину, яка навчається, виплачуються виключно за ті періоди, коли фактично триває навчальний процес.

Між закінченням шкільного навчання та початком навчання професійного чи початком отримання вищої освіти завжди існує певний проміжок часу, що зумовлено способом організації системи освіти, а також об`єктивними чинниками: особа повинна мати час для того, щоб визначитися із напрямом свого подальшого навчання (якщо вона взагалі бажає його продовжувати і не визначилася з таким напрямом раніше), а також має виконати певні формальності - зібрати і подати необхідні документи, скласти вступні іспити тощо.

Так само і в разі переходу на наступний освітній рівень особа не може вважатися такою, яка припинила навчання, адже наявність часового проміжку між закінченням підготовки за попереднім рівнем та початок навчання на наступному освітньому рівні не залежить від волі та бажання учня (студента). Тому розумний (визначений характером організації навчального процесу) період фактичної перерви у навчанні не може в таких випадках вказувати на його припинення у розумінні частини другої статті 199 СК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2023 року у справі №752/20152/16-ц (провадження №61-19405сво21).

При цьому, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року у цій справі № 753/20347/20 (провадження № 61-9584св21), про те, що у зв`язку з припиненням навчання особою у червні 2020 року та зарахуванням її на навчання лише з 01 жовтня 2020 року немає підстав для стягнення з боржника грошових коштів за виконавчим листом у зазначений період, тобто у період між завершенням навчання на одному освітньому рівні і до початку навчання на наступному освітньому рівні.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

В судовому рішенні, яким було стягнуто аліменти з ОСОБА_1 , судом було зазначено, що у разі продовження повнолітньою дитиною навчання, обов`язок платника зі сплати аліментів продовжується до досягнення ОСОБА_3 23-х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Суд у рішенні не зробив застереження, що такий період закінчується у разі відрахування дитини з одного навчального закладу і зарахування до іншого навчального закладу.

Як вірно було зазначено судом першої інстанції, що період, протягом якого суд вирішив визначити обов`язок щодо сплати боржником аліментних платежів, визначений не конкретними календарними датами, а певними подіями, від настання яких і залежить обрахунок і тривалість цього періоду. Адже у разі, якщо б повнолітня дитина не продовжила б навчання в іншому навчальному закладі, тоді за змістом виконуваного рішення суду настали б обставини, з якими суд пов`язував припинення обов`язків з нарахування та сплати боржником аліментних платежів - закінчення дитиною навчання. Водночас, продовження навчання дитиною свідчить, що такий період не закінчився, а тому у боржника продовжив існувати обов`язок зі сплати аліментних платежів до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23-річного віку. При цьому прив`язка до конкретного навчального закладу законодавством не передбачено, адже за встановлених фактичних обставин справи ОСОБА_3 продовжила навчання, а отже, має право на утримання батьком до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення 23-річного віку.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню в разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що продовжуючи нарахування та стягнення аліментів із боржника на користь повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, до досягнення нею 23 років, державний виконавець діяв у межах своїх повноважень, врахувавши зміст виконуваного ним судового рішення та визначений судом період стягнення аліментних платежів.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, скаржник не довів, що державний виконавець неправильно обрахував період нарахування та сплати боржником аліментних платежів на користь стягувача, доводи скарги зводяться до помилкового тлумачення правил частини другоїстатті 199 СК України, яке не відповідає суті та змісту цього правила. Боржник не довів, що настали обставини, з якими суд пов`язував припинення стягнення з боржника на користь стягувача аліментних платежів, зокрема припинення (завершення) навчання повнолітньою дочкою, що свідчило б про втрату права дочки на утримання батьком та відповідало б змісту частини другоїстатті 199 СК України. Доводи скарги зводяться до помилкового визначення й обрахування заявником періоду, протягом якого він має сплачувати аліментні платежі на користь повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, що визначений у рішенні суду.

Доводи апелянта про протиправну відмову державного виконавця у закритті виконавчого провадження АСВП №63746146, не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , у суду апеляційної інстанції відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Арцизького районного суду Одеської області від 09 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 14.10.2025.

Головуючий

Судді: