Постанова

Іменем України

16 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 711/2278/23

провадження № 61-17388св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2024 року в складі судді: Кондрацької Н. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року (повний текст постанови складено 12 листопада 2024 року) в складі колегії: Василенко Л. І., Новікова О. М., Сіренка Ю. В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 21 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_2 у м. Черкаси був укладений та нотаріально посвідчений договір позики, предметом якого була передача у власність 75 750 грн - еквівалент 15 000 дол. США.

Факт одержання грошей підтверджується розпискою написаною ОСОБА_2 від 21 грудня 2007 року в момент передачі суми позики.

Договір вступав в силу і вважався укладеним з моменту передачі грошей. Під час укладання договору позики були особисто присутні подружжя (дружини) сторін договору, а також нотаріусом були відібрані письмові заяви дружин сторін договору зі згодою укладання договору, що зберігаються у нотаріуса.

Позичальник до 21 грудня 2010 року у м. Черкаси повернення позики у зазначеній сумі позикодавцю не здійснив.

22 листопада 2013 року зареєстровано акт розірвання шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (відповідачами за позовом).

10 червня 2011 року йому був виданий виконавчий напис № 5534 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 75 750 грн - еквівалент 15 000 дол. США (за курсом станом на 21 грудня 2007 року) та 1 600 грн за вчинення виконавчого напису.

Постановою від 15 червня 2011 року Придніпровським ВДВС Черкаського МУЮ було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого напису № 5534 від 10 Червня 2011 року, яке закрито постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 17 вересня 2012 року у зв`язку з неможливістю з`ясувати місце проживання боржника та відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення.

Постановою від 01 листопада 2012 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 на підставі виконавчого напису № 5534 від 10 червня 2011 року, яке закрито постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 17 липня 2014 року у зв`язку з розшуком боржника і майна боржника (автотранспортного засобу), які здійснювалися органами внутрішніх справ та не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Позивачу стало відомо, що 08 лютого 2023 року суддею Придніпровського районного суду м. Черкаси Демчиком Р. В. була розглянута у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси скарга ОСОБА_3 , в особі представника адвоката Фумельова І. О., про скасування постанови державної виконавчої служби, зацікавленні особи: Придніпровський ВДВС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), ТОВ «Росвен Інвест Україна» у справі № 711/4493/15-ц.

Тому позивач з 18 лютого 2023 року довідався про існування кредитного договору № 678/700678 від 24 вересня 2007 року ОСОБА_2 та укладеного договору поруки від 24 вересня 2007 року ОСОБА_3 , згідно з яким поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання солідарно відповідати перед банком по зобов`язанням ОСОБА_2 , які виникають в останнього з умов кредитного договору в повному обсязі, в строки та на умовах, обумовлених кредитним договором.

Так позивач довідався й про порушення свого права на володіння майном, яким незаконно заволоділа особа з застосуванням обману.

Після того, як він довідався про порушення свого права, 29 березня 2023 року здійснив перевірку інформації по громадянину ОСОБА_2 через сервіс «Опендатабот» і за результатами перевірки була встановлена наявність у Єдиному державному реєстрі судових рішень в справі № 2-2667/11 за позовом ТОВ ОТП Факторинг Україна до ОСОБА_2 , де з відповідача стягнуто заборгованість в сумі 665 005,09 грн, судовий збір в сумі 1 700 грн та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

29 березня 2023 року позивач також довідався про існування договору кредиту від 22 березня 2007 року, укладеного між ТОВ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 . Разом з цим позивач довідався й про порушення свого права на володіння майном, яким незаконно заволоділа особа з застосуванням обману.

Окрім цього, позивач з сайту судової влади України 03 квітня 2023 року також дізнався про наявність у Єдиному державному реєстрі судових рішень справи № 711/4501/15-ц.

З рішення Придніпровського районного суд м. Черкаси від 13 липня 2015 року вбачається, що 17 жовтня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику на споживчі цілі кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 900 000 грн терміном 17 жовтня 2017 року під 14,5 % річних. Оскільки відповідачем до моменту розгляду справи судом, зобов`язання за договором в повному обсязі не були виконані, а суду не надані заперечення та докази, які б спростовували доводи позивача, то на виконання договору вирішено стягнути з відповідача суму боргу за кредитним договором № 010/02-2/1463- 07 від 17 жовтня 2007 року, договором про зміни № 1 до кредитного договору від 14 липня 2008 року, за додатковою угодою № 2 від 30 вересня 2009 року, за додатковою угодою № 3 від 01 березня 2010 року».

Таким чином на момент укладання оспорюваного договору позики від 21 грудня 2007 року у ОСОБА_4 були наявними наступні правочини: кредитний договір від 22 березня 2007 року; кредитний договір від 24 вересня 2007 року в сумі 31 593 дол. США; кредитний договір від 17 жовтня 2007 року у сумі 900 000 грн.

На момент подання позовної заяви до суду зобов`язання за договором позики позичальником не виконані ні в добровільному порядку, ні в примусовому порядку Придніпровським ВДВС Черкаського МУЮ, тому відповідачем порушено його право на володіння майном із застосуванням обману в порядку статті 230 ЦК України.

Крім того, внаслідок ухиляння відповідачів від зобов`язання з повернення позики, особисто позивачу та членам його родини і близьким родичам була завдана та продовжує завдаватися моральна шкода неправомірною поведінкою відповідачів.

ОСОБА_1 просив:

визнати недійсним договір позики від 21 грудня 2007 року та застосувати загальні наслідки недійсності правочину у вигляді реституції згідно статті 216 ЦК України разом зі спеціальними наслідками недійсності правочину вчиненого під впливом обману згідно статті 230 ЦК України;

стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму еквівалентну 15 000 дол. США, що визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день постановлення рішення суду;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі еквівалентні 15 000 дол. США та моральну шкоду у розмірі 3 600 дол. США, які завдані у зв`язку з вчиненням правочину із застосуванням обману, що визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день постановлення рішення суду.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровський районний суд м. Черкаси від 23 квітня 2024 року:

в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що договір позики був укладений внаслідок обману та у подальшому йому стало зрозуміло, що за отриманої у подальшому інформації, волевиявлення позивача на надання коштів за указаних обставин не було б;

допитана за клопотанням позивача у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її чоловіком. Відповідачі є знайомими та позивач є хрещеним батьком сина відповідачів. Наприкінці 2007 року позивач повідомив, що ОСОБА_2 хоче взяти позику 15 000 дол. США. Зустріч позивача, відповідача та свідка відбулась у м. Києві у помешканні ОСОБА_6 , де відповідач повідомив, що кошти потрібні на житло та позивач перевірив документи у ОСОБА_2 (реєстр ФОП, виписки з податкової, технічні паспорти на 2-3 автомобіля). Позивач та свідок пересвідчились, що відповідач має намір повернути кошти. Також перед підписанням договору була зустріч вчотирьох: позивача, відповідачів та свідка. Про кредитні зобов`язання і закриття діяльності ФОП розмови не було. Через приблизно місяць договір позики був укладений та підписався у нотаріуса, кошти також були передані. Участь у викладенні тексту Договору свідок не брала. Свідок була при передачі коштів. Нотаріусом не перевірялась інформація щодо неможливості укладання Договору позики. Умови договору позики та нотаріуса визначав ОСОБА_2 , застава ним не пропонувалась. Зі сплином трьох років кошти не було повернуто. ОСОБА_2 повідомив, що гроші у нього відсутні. Свідку відомо, що позивач звертався з виконавчим написом та до виконавця, однак, кошти стягнуті не були. Свідку відомо, що позивач не звертався до відповідача зі спливом 3 років про повернення коштів, достроково повернути кошти також від відповідачів не вимагалось. У подальшому ОСОБА_6 переїхали до м. Києва та частина речей була втрачена, а деякі речі були передані на зберігання ОСОБА_7 . Втрачені документи знайшов ОСОБА_8 приблизно влітку 2022 року;

тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України);

правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення;

стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману;

під час судового розгляду справи позивач не довів жодними належними, допустимими доказами, які б у сукупності відповідали вимогам достатності, обставин, якими обґрунтовуються заявлені ним вимоги. При зверненні до суду позивач посилався на те, що у разі повідомлення відповідачами про наявність кредитних зобов`язань, він би не уклав з ними договір позики та те, що на його думку, метою отримання коштів було повернення коштів за укладеними попередньо кредитними договором, а не придбання житла. Проте, указане не є підставою для визнання договору недійсним;

у договорі позики від 21 грудня 2007 року зазначені всі істотні умови договору, нотаріусом роз`яснені вимоги статей 1047, 1048 ЦК України, вимоги законодавства щодо недійсності правочинів, правові наслідки укладеного договору, сторони засвідчили свої наміри та, прочитавши договір, підписали його. Оцінюючи надані суду докази в сукупності, суд приходить до висновку, що кожен з них окремо та в сукупності не доводять факту застосування до позивача обману з боку відповідача чи з боку третьої особи при підписанні договору позики;

посилання в позові на те, що кошти, отримані за договором позики від ОСОБА_1 , спрямовані на погашення заборгованості за іншими кредитними зобов`язаннями, а не на придбання житла, суд не бере до уваги як такі, що не мають правового значення для вирішення цього спору. Окрім того, у укладеному договорі позики відсутні застереження щодо мети отримання коштів та подальшого їх спрямування. Показання свідка не містять даних, на підставі яких суд міг би встановити обставини, про які зазначені у позові. Крім того, суд оцінює пояснення свідка критично, оскільки остання є дружиною позивача, грошові кошті надані у позику у період шлюбу, отже свідок ймовірно може бути прямо зацікавленою у позитивному вирішенні спору;

позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) та не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів вчинення правочину під впливом обману. Аргументи позивача в судовому засіданні про те, що у відповідачів були інші зобов`язання окрім укладеного договору позики, не впливають на дійсність спірного договору на час його укладення. При цьому матеріали справи також не містять відомостей про звернення позивача з приводу порушення його прав, недостатності наданої йому відповідачем інформації щодо предмета договору саме в момент укладення оспорюваного правочину;

позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами, розумів зміст і суть оспорюваного правочину та його наслідки, погодився з ними, що підтверджується його особистим підписом, тобто, сторони досягли згоди з усіх істотних умов спірного правочину, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі;

суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі та звертає увагу на те, що вимога щодо стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги щодо порушення матеріального права позивача.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

доказів того, що відповідач при укладенні договору позики навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо наявності в нього інших непогашених зобов`язань, а не на купівлю житла, не надано. Позивач не довів наявності умислу в діях відповідача щодо введення його в оману, оспорюваний договір позики підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх їх істотних умов, містить інформацію щодо умов позики, зокрема щодо строку її повернення, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань. Тому відсутні правові підстави для визнання недійсним цього договору;

доводи позивача, що він не звертався до виконавчої служби у зв`язку із втратою документів, не заслуговують на увагу, адже скаржник не позбавлений права на відновлення втрачених документів у визначеному законом порядку;

розглянувши клопотання ОСОБА_1 , суд першої інстанції в ухвалі від 13 квітня 2024 року зменшив позивачу розмір судового збору за подання позовної заяви (справа № 711/2278/23) до 2 147,20 грн;

законність протокольної ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 грудня 2024 року була перевірена у визначеному законом порядку та порушень при її постановленні не виявлено;

повноваження представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Фумельова І. О. були перевірені судом і правомірно залучено його до участі в розгляді справи;

суд першої інстанції, вислухавши думку учасників справи, обставини справи, стадію судового процесу, правильно вважав за необхідне відмовити в задоволенні клопотання про допит позивача як свідка ОСОБА_1 ;

звертаючись повторно до суду апеляційної інстанції з клопотанням про допит його як свідка, ОСОБА_1 не навів виняткових обставин, що дають підстави для повторного розгляду вказаного клопотання судом апеляційної інстанції;

під час розгляду справи судом першої інстанції було задоволено клопотання позивача та допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 . ОСОБА_1 не навів чіткого обґрунтування даного клопотання, не зазначив які саме обставини ОСОБА_5 може підтвердити або спростувати, як свідок, крім тих про які вже було зазначено в суді першої інстанції, не обґрунтував, що нею не було надано свідчення у повному обсязі, що позбавляє апеляційний суд оцінити необхідність її допиту як свідка та не довів виключної необхідності у допиті свідка ОСОБА_5 , а тому клопотання про її допит задоволенню не підлягає;

законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними.

Аргументи учасників справи

27 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року, в якій просив:

оскаржені рішення судів скасувати та передати на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

18 липня 2024 року позивач звернувся до Черкаського апеляційного суду з заявою про відвід з розгляду справи судді Василенко Л. І. В ухвалі апеляційного суду від 24 липня 2024 року апеляційний суд лише формально та декларативно послались на процесуальні норми ЦПК України без належної перевірки фактичних обставин справи щодо заявленого відводу. Про незгоду з процесуальним рішенням судді Василенко Л. І. позивач не заявляв;

в апеляційній скарзі позивач також оскаржував ухвали суду першої інстанції, що не підлягали оскарженню окремо від рішення суду, включивши їх до апеляційної скарги на рішення суду. У рішенні місцевого суду відсутні будь-які відомості щодо розгляду заяв та клопотання. Матеріали справи не містять відповідних ухвал постановлених окремим документом або ухвал постановлених судом, не виходячи до нарадчої кімнати. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права стосовно заяв та клопотань учасника справи, залишених взагалі без розгляду, викликали порушення розгляду справи і спричинили негативні процесуальні наслідки, що безпосередньо вплинули на законність і обґрунтованість рішення суду;

20 грудня 2023 року подав до суду першої інстанції заяву про поновлення процесуального строку, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, клопотання про дослідження доказів у судовому засіданні. У судовому засідання 20 грудня 2023 року під час розгляду справи по суті протокольною ухвалою суду першої інстанції у задоволені заяви про поновлення процесуального строку на долучений доказів позивачу було відмовлено. Проте суд у судовому засідання лише зазначив, що заява позивача про поновлення процесуального строку необґрунтована, тобто, суд відхилив клопотання без неналежного обґрунтування та мотив відмови;

позивач 20 грудня 2023 року подав до суду першої інстанції заяву про його допит як свідка. Норми ЦПК України не містять вимог, коли саме позивач має заявити про свій намір бути допитаним як свідок;

у судовому засіданні 01 грудня 2023 року під час допиту свідка ОСОБА_5 була порушена процедура допиту свідка;

апеляційний суд необґрунтовано відхилив заяви про допит позивача та ОСОБА_5 як свідків, без неналежного обґрунтування мотив відмови;

позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України;

суд першої інстанції помилково встановив, що саме нотаріусом були роз`яснені сторонам вимоги законодавства щодо недійсності правочинів, позаяк договір позики такої інформації не містить. Суд залишив поза увагою доводи та аргументи позивача. Судом не враховано, що вчиненню оспорюваного договору передувало дві зустрічі з відповідачами, під час яких ОСОБА_2 , діючи за попередньої змовою з ОСОБА_3 , з якою в той час перебував у шлюбі, та маючи злий умисел на заволодіння грошовими коштами позивача без наміру їх повернення, шляхом маскування шахрайський дій під укладання договору позики та задля зловживання довірою, навмисно повідомляли позивачу та його дружині, яка давала нотаріальну згоду на укладання правочину такі відомості, які не відповідають дійсності, саме з метою введення позивача в оману, щоб спонукати його до укладення правочину. Обман також виражався у пасивних діях недобросовісної сторони правочину (позичальника та його дружини), що утримується від дій, які сторона повинна була зробити (умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення): в умисному замовчуванні обставин, що мають істотне значення (наявності кредитних договорів, умов та обов`язків за ними у відповідача) позичальнику та його дружині; умисному замовчуванні життєвих обставин (юридичних фактів) нотаріусу, що не відповідали дійсності під час нотаріального посвідчення договору позики в частинах свідчення сторони договору (позичальника), що він не приховує обставин, які мають істотне значення для цього договору, що договір не укладається під впливом тяжкої для нього обставини;

відсутній висновок застосування відповідної норми матеріального права стосовно можливості судом (наявності права у суду першої інстанції) протокольно постановляти ухвалу про відмову у поновленні процесуального строку на подачу доказів, якщо частиною сьомою статті 127 ЦПК України законодавцем прямо передбачено (імперативна норма), що про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою;

- відсутній висновок застосування відповідної норми матеріального права стосовно можливості судом (наявності права у суду апеляційної інстанції) розглядати по суті апеляційну скаргу на протокольну ухвалу суду першої інстанції про відмову у поновленні процесуального строку на подачу доказів, якщо зазначена ухвала постановлена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права (була постановлена ухвала протокольно, а не ухвала окремим документом у нарадчій кімнаті, яка повинна бути підписана суддею і приєднана до справи у відповідності до приписів статті 259 ЦПК України).

04 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про врахування судом граматичної неточності у тексті касаційної скарги, в якому зазначає, що під час письмового викладу тексту уточненої касаційної скарги заявником були допущені дві описки.

16 травня 2025 року ОСОБА_2 через представника Фумельова І. О. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить:

касаційну скаргу залишити без задоволення;

рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:

усі домовленості і істотні умови договору були внесені в оспорюваний договір і повідомлені нотаріусу, який його засвідчував;

судове рішення у справі № 711/4493/15-ц прийнято 23 вересня 2015 року, а оприлюднено 15 жовтня 2015 року. Тобто з 15 жовтня 2015 року позивач міг довідатися про вказане рішення, однак або цим не скористався або знав про це намагається ввести в оману суд та інших учасників справи. Тому викладені позивачем обставини пропуску позовної давності не поважними.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2025 року:

заяву ОСОБА_1 про продовження процесуального строку задоволено та продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги до 25 лютого 2025 року;

поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2024 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року;

клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено;

звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року;

відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2025 року заяву ОСОБА_2 , яка підписана представником Фумельовим І. О. , про надіслання документів, повернуто.

Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2025 року взадоволенні заяви ОСОБА_1 про витребування справи з апеляційного суду та постановлення окремої ухвали відмовлено.

01 вересня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року:

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду відмовлено;

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи з повідомлення учасників справи та викликом учасників справи для надання пояснень у справі відмовлено;

клопотання ОСОБА_2 , яке підписане адвокатом Фумельовим І. О.,про продовження строку на подання відзиву задоволено;

продовжено ОСОБА_2 строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 17 березня 2025 року вказано, що:

наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 січня 2019 року у справі № 308/12128/15-ц; від 25 липня 2019 року у справі № 910/9879/18; від 27 січня 2021 року у справі № 910/17876/19; від 16 березня 2021 року у справі № 910/15424/19; від 21 липня 2020 року у справі № 910/18007/19; від 20 вересня 2018 року у справі № 369/11060/16-ц; від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19; від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц; від 23 березня 2023 року у справі № 154/3029/14; від 14 червня 2023 року у справі № 607/23244/21; від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц; від 12 квітня 2021 року у справі № 176/585/17; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

21 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який підписаний сторонами та посвідчений нотаріусом Романій Н. В. та зареєстрований у реєстрі № 16421.

У нотаріально посвідченому договорі позики від 21 грудня 2007 року сторони передбачили, що:

сума позики за договором складає 75 750 грн - еквівалент 15 000 дол. США. Факт отримання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики (пункт 1);

строк повернення коштів становить 20 грудня 2010 року (пункт 2);

сторони свідчать проте, що вони не приховують обставини, які мають істотне значення для цього договору, внаслідок укладання договору не буде порушено права та інтереси інших осіб, договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини, вони не визнані недієздатними чи обмежено недієздатними, укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, чоловік (дружина) з кожної сторони згідні з укладанням договору (пункт 9);

сторони свідчать, що у тексті зафіксовані всі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладання цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення (пункт 10);

цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку (пункт 11);

21 грудня 2007 року нотаріально посвідчено згоду ОСОБА_5 на укладення її чоловіком ОСОБА_1 договору позики на 75 750 грн, що еквівалентно 15 000 дол. США, набутих в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Заявила, що такий правочин відповідає інтересам їх сім`ї та погодилась з тим, щоб умови договору позики визначались її чоловіком самостійно.

Розпискою від 21 грудня 2007 року ОСОБА_2 засвідчив факт отримання від ОСОБА_1 75 750 грн - еквівалент 15 000 дол. США, які зобов`язувався повернути протягом трьох років до 20 грудня 2010 року.

10 червня 2011 ОСОБА_1 отримав виконавчий напис нотаріуса про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 75 750 грн - еквівалент 15 000 дол. США та 1 600 грн за вчинення цього виконавчого напису, що становить загальну суму 77 350 грн.

Відповідно до інформації про виконавче провадження № НОМЕР_1, виконавче провадження завершене на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місце проживання боржника).

Згідно з інформацією про виконавче провадження № НОМЕР_2, виконавче провадження завершене на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку); дата виконавчої дії: 17 червня 2014 року.

Позиція Верховного Суду

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги з таких підстав.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (стаття 230 ЦК України).

Касаційний суд вже зауважував, що тільки сторона правочину, яка його вчинила під впливом обману і може ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності обману та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин (див. ухвалу Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2024 року в справі № 638/20382/21 (провадження № 61-7407ск24)).

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2018 року в справі № 644/10675/15-ц (провадження № 61-846св17), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 369/12714/19 (провадження № 61-584св23)).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2018 року в справі № 644/10675/15-ц (провадження № 61-846св17), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 369/12714/19 (провадження № 61-584св23)).

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року в справі № 357/12578/15-ц (провадження № 61-5167св18)).

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14, на яку є посилання у касаційній скарзі, зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Касаційний суд вже вказував, що: обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину чи іншого суб`єкта (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей і т.п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.); при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину (чи іншої особи), яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що особа, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2025 року в справі № 547/995/23 (провадження № 61-16234св24)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом позивач посилався на те, що у разі повідомлення відповідачами про наявність кредитних зобов`язань, він би не уклав з ними оспорюваний договір позики та те, що на його думку, метою отримання коштів було повернення коштів за укладеними попередньо кредитними договором, а не придбання житла;

суди врахували, що позивач не спростував презумпцію правомірності правочину не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів вчинення правочину під впливом обману. Аргументи позивача в судовому засіданні про те, що у відповідачів були інші зобов`язання, окрім укладеного договору позики, не свідчить про те, що позивача було обмануто;

суди встановили, що матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача з приводу порушення його прав, недостатності наданої йому відповідачем інформації щодо предмета договору саме в момент укладення оспорюваного правочину.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Необґрунтованим є твердження позивача про обґрунтованість відводу судді Василенко Л. І.

18 липня 2024 року ОСОБА_1 подав заяву про відвід судді Василенко Л. І.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 22 липня 2025 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Василенко Л. І. визнано необґрунтованою. Передано матеріали справи № 711/2278/23 для визначення єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою в порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України, судді щодо розгляду заяви про відвід судді Василенко Л. І.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що: «Оцінюючи наявність підстав для відводу за суб`єктивним критерієм, встановлено, що доводи заяви ОСОБА_1 про відвід судді Василенко Л. І. не містять посилання на обставини та докази, які б дали підстави для висновку про безпосередню заінтересованість в результатах розгляду справи, необ`єктивність та упередженість судді Василенко Л. І., чи неналежне забезпечення таким судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод заявника. Незгода заявника із судовими рішеннями Черкаського апеляційного суду у справі № 711/2278/23, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 грудня 2023 року, де постановою Черкаського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, колегією суддів у складі: Бородійчука В. Г., Василенко Л. І., Карпенко О. В. відмовлено у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , не можуть бути підставою для відводу у даній справі. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після надходження апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції 19 червня 2024 року, 20 червня 2024 року були витребувані матеріали даної справи, а після їх надходження до Черкаського апеляційного суду 11 липня 2024 року було залишено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2024 року без руху. Отже, головуючим суддею Василенко Л. І. було вчинено процесуальні дії передбачені статтею 357 ЦПК України, а зазначені заявником обставини не свідчать про упередженість чи необ`єктивність судді та не можуть бути підставами для відводу. Аналіз заяви ОСОБА_1 про відвід судді Черкаського апеляційного суду Василенко Л. І. свідчить, що підставою для відводу є суб`єктивна думка заявника про упередженість та відсутність безсторонності у вказаної судді, що склалася у заявника, у зв`язку з тим, що суддя Василенко Л. І. входила у склад колегії суддів, яка розглядала справу № 711/2278/23, та постановлення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху у справі № 711/2278/23, провадження № 22-ц/821/1229/24. Інших доводів у обґрунтування відводу з підстав необ`єктивності та упередженості судді Василенко Л. І. заявник не вказав та відповідних доказів не надав, у зв`язку з чим та беручи до уваги, що відвід повинен бути вмотивованим (ч. 3 ст. 39 ЦПК України), апеляційний суд приходить до висновку, що такий довід заявника щодо відводу судді ґрунтуються виключно на його суб`єктивній оцінці вищезазначених обставин, а тому необґрунтованим».

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24 липня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Василенко Л. І.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що «апеляційний суд, оцінюючи наявність підстав для відводу щодо суб`єктивного критерію, дійшов висновку про відсутність підстав стверджувати, що суддя, якій заявлено відвід, виявляє особисту упередженість. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного, а доказів протилежного заявником суду не надано. Крім того, незгода учасника справи з процесуальними рішеннями судді не є підставою для відводу».

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні відводу.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не допитав його та ОСОБА_5 (дружина позивача) як свідків за клопотанням позивача.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша-третя статті 367 ЦПК України).

Як свідчить аналіз матеріалів справи в заяві про виклик свідка (а. с. 48, том 3) позивач не вказував про виняткові випадки і відповідно до протоколу судового засідання № 3509188 від 07 листопада 2024 року апеляційний суд розглянув це клопотання і відмовив у його задоволенні, оскільки ОСОБА_5 (дружина позивача) була допитана в суді першої інстанції. Як свідчить аналіз матеріалів справи в заяві про допит позивача як свідка (а. с. 49, том 3) позивач не вказував про виняткові випадки і відповідно до протоколу судового засідання № 3509188 від 07 листопада 2024 року апеляційний суд розглянув це клопотання і відмовив у його задоволенні.

Щодо доводів позивача про процесуальні порушення суду першої інстанції при розгляді його клопотань.

За змістом частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Позивач не обґрунтовує яким чином окремі процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції при розгляді клопотань позивача вплинули не неможливість встановити фактичні обставини справи. З цих же причин касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування процесуальних норм.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального праваі зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков