ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 442/1751/22

провадження № 61-7283св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року в складі колегії суддів Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.

усправі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , Відділ-служба у справах дітей Дрогобицької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в інтересах яких діє ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Відділ-служба у справах дітей Дрогобицької міської ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2022 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, у якому просили усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 , її дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 до квартири, зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їм перешкод у користуванні та проживанні в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що ОСОБА_2 разом зі своїми неповнолітніми дітьми: ОСОБА_5 , 2006 року народження, ОСОБА_6 , 2013 року народження, та батьком з 2016 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира до 2016 року належала на праві приватної власності ОСОБА_2 та її батькові - ОСОБА_3 . 14 травня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, в забезпечення виконання зобов`язань за яким 23 травня 2014 року між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням у цивільній справі № 442/6818/14-ц, яке набрало законної сили 17 травня 2016 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 борг у сумі 995 775,00 грн та визнано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 . Відповідач змінив замки до вхідних дверей квартири, у зв`язку з чим позивачі не могли потрапити до неї.

30 червня 2016 року приватним нотаріусом Дрогобицького нотаріального округу Петрів В. Я. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_1 та його родичем - ОСОБА_4 , згідно з яким ОСОБА_1 продав спірну квартиру, в якій були зареєстровані позивачі та неповнолітні діти. 11 липня 2016 року новим власником квартири - ОСОБА_4 подано до суду позов про виселення позивачів з неповнолітніми дітьми із вказаної квартири. Верховний Суд прийняв постанову від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц, якою було відмовлено ОСОБА_4 у виселенні без надання іншого місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , 2006 року народження, ОСОБА_5 , 2013 року народження, однак до квартири ОСОБА_2 потрапити не змогла, про що складено акт від 04 серпня 2020 року. Також 03 березня 2020 року ОСОБА_1 здійснив переоформлення права власності на квартиру на себе і звернувся із заявою до місцевого центру надання адміністративних послуг про зняття позивачів та неповнолітніх дітей з реєстрації, чим створює перешкоди в користуванні житлом.

У травні 2022 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов, у якому просив: визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що на час набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди квартира не була придатна для проживання, у ній не були завершені будівельні роботи, відсутні комунікації, світло, опалення, каналізації, і в такому стані квартира перебуває дотепер. Відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі, не використовували її як житло для постійного свого проживання. На момент нотаріального посвідчення договору іпотеки 23 травня 2014 року в квартирі не було зареєстровано жодних осіб, реєстрація ОСОБА_3 з 06 травня 2015 року, ОСОБА_2 з 30 травня 2016 року, неповнолітніх дітей ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - з 30 травня 2016 року була здійснена без згоди іпотекодержателя - ОСОБА_1 і після набуття ним права власності на квартиру на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили після 17 травня 2016 року.

Вважав, що такі дії вчинені відповідачами з метою перешкодити йому в повному об`ємі реалізувати набуте право власності, а реєстрація місця проживання відповідачів у спірній квартирі має формальний характер. Реєстрація місця проживання відповідачів у спірній квартирі є перешкодою для нього як власника квартири у реалізації свого права власності на квартиру, зокрема, у можливості розпорядитися належним йому майном у визначений законом спосіб.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної інстанцій

15 липня 2022 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кв. АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

08 травня 2025 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні кв. АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 у квартиру. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 у користуванні та проживанні в кв. АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд керувався тим, що в постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц зазначено, що, враховуючи набуття ОСОБА_2 і ОСОБА_3 права власності на кв. АДРЕСА_1 до укладення договору позики та іпотеки від 23 травня 2014 року, підстав для задоволення позову власника, який придбав іпотечне майно, про виселення ОСОБА_2 із сім`єю із спірної квартири та зняття їх з реєстрації немає.

Апеляційний суд виснував, що Верховний Суд підтвердив правомірність користування ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 спірною квартирою із збереженням реєстрації місця проживання у ній і, відповідно, підтвердив правомірність обмеження прав нового власника спірної квартири (іпотечного майна, яке не було придбане іпотекодавцями за кредитні/позичені кошти) проживанням та реєстрацією цих осіб у житлі й після зміни його власника. Тому правових підстав для висновку про те, що ОСОБА_1 як власнику спірної квартири чиняться перешкоди внаслідок реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у цій квартирі, немає. На цій підставі відхилені й інші доводи ОСОБА_1 , якими він обґрунтовував відсутність у відповідачів прав на проживання у спірній квартирі, зокрема й те, що приміщення квартири є непридатним для проживання.

Стосовно вимог за первісним позовом апеляційний суд вказав, що на підставі постанови Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц скасовано зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Після поновлення реєстрації місця проживання позивачів у спірній квартирі такі були зняті з реєстрації на підставі заяви ОСОБА_1 від 24 квітня 2023 року як власника квартири в позасудовому порядку, що додатково підтверджує ту обставину, що він не визнає права позивачів на реєстрацію місця їхнього проживання в квартирі та користування нею. Вказані дії (рішення) щодо зняття ОСОБА_2 , її дітей та ОСОБА_3 з реєстрації у спірній квартирі були оскаржені в судовому порядку і постановою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року (справа № 442/3783/23) визнано протиправним та скасовано зняття ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язано виконавчий комітет Дрогобицької міської ради Львівської області поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд відхилив додатково надані стороною ОСОБА_1 письмові докази про те, що з 25 березня 2024 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки така реєстрація відбулася вже після зняття її ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання у спірній квартирі, вказане жиле приміщення не належить ОСОБА_2 на праві власності, що підтвердив у судовому засіданні її представник і не заперечив представник протилежної сторони відтак, ця обставина жодним чином не впливає на правильність вирішення спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 червня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц, яка не має преюдиційного значення для розгляду цієї справи, оскільки в справі № 442/4711/16-ц суд не досліджував обставини фактичного проживання відповідачів у спірній квартирі та її статусу як єдиного житла. Право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру припинилося, вони неправомірно зареєстровані в ній.

Відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі, не використовували її як житло для постійного свого проживання. На момент нотаріального посвідчення договору іпотеки 23 травня 2014 року в квартирі не було зареєстровано жодних осіб, реєстрація ОСОБА_3 з 06 травня 2015 року, ОСОБА_2 з 30 травня 2016 року, неповнолітніх дітей ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - з 30 травня 2016 року була здійснена без згоди іпотекодержателя - ОСОБА_1 і після набуття ним права власності на квартиру на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили після 17 травня 2016 року.

Апеляційний суд безпідставно застосував норми права, які регулюють виселення з іпотечного житла.

Суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, від 19 квітня 2023 рокув справі № 735/8506/19, в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 442/328/19, від 24 лютого 2021 року в справі № 759/20627/18, від 02 лютого 2022 року в справі № 707/1695/18, від 24 січня 2024 року в справі № 335/9076/20, від 26 січня 2024 року в справі № 161/5576/23, про те, що реєстрація без згоди іпотекодержателя в предметі іпотеки осіб, які не були в ньому зареєстровані на момент укладення договору іпотеки, є порушенням з боку іпотекодавця, яке не має призводити до обмеження прав іпотекодержателя та створювати права у таких зареєстрованих осіб щодо предмета іпотеки.

Апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_3 має у власності 23/50 частки житлового будинку на АДРЕСА_4 та житловий будинок загальною площею 81, 5 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_2 з 25 березня 2024 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_5 09 липня 2024 року виїхав за межі України та не повертався.

Позиція інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 січня 2014 року право власності на кв. АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_2 та її батьком - ОСОБА_3 на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди в справі № 442/8794/13-ц.

Вказана квартира була передана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (іпотекодавцями) в іпотеку ОСОБА_1 (іпотекодержателя) відповідно до укладеного між ними 23 травня 2014 року договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М. Ю. за реєстровим № 290, для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики грошових коштів від 23 травня 2014 року.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року в справі № 442/6818/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу та визнання права власності задоволено. В рахунок погашення солідарної заборгованості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 звернуто стягнення на предмет іпотеки - кв. АДРЕСА_1 ; припинено право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на цю квартиру і визнано право власності на неї за ОСОБА_1 .

На підставі указаного рішення суду право власності на квартиру 09 червня 2016 року зареєстроване за ОСОБА_1 .

06 травня 2016 року ОСОБА_3 та 30 травня 2016 року ОСОБА_2 зі своїми малолітніми дітьми: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували місце проживання у спірній квартирі.

30 червня 2016 року між ОСОБА_1 (продавцем) та ОСОБА_7 (покупцем) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаної квартири, право власності на яку за ОСОБА_7 зареєстроване 30 червня 2016 року.

ОСОБА_2 оспорювала вказаний вище договір купівлі-продажу від 30 червня 2016 року в справі № 442/7966/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Петрів В. Я., Орган опіки та піклування виконкому Дрогобицької міської ради, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення коштів. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

03 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір про розірвання договору купівлі-продажу квартири від 30 червня 2016 року, на підставі якого 03 березня 2020 року за ОСОБА_1 знову зареєстровано право власності на спірну квартиру.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2018 року в справі №442/4711/16-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року, задоволено частково позов ОСОБА_4 . Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкод у здійсненні права власності та розпорядження кв. АДРЕСА_1 . Визнано недійсною та скасовано реєстрацію (взяття на реєстраційний облік) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у цій квартирі. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 із квартири. В іншій частині позову відмовлено.

У зв`язку з набранням законної сили рішенням суду про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 із кв. АДРЕСА_1 останні були зняті з реєстрації місця проживання у спірній квартирі.

Постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про зобов`язання утриматися від певних дій, скасування реєстрації та виселення відмовлено.

На підставі постанови Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц скасовано зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Після поновлення реєстрації місця проживання позивачів у спірній квартирі такі були зняті з реєстрації на підставі заяви ОСОБА_1 від 24 квітня 2023 року як власника квартири в позасудовому порядку.

Вказані дії (рішення) щодо зняття ОСОБА_2 , її дітей та ОСОБА_3 з реєстрації у спірній квартирі були оскаржені в судовому порядку і постановою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року (справа № 442/3783/23) визнано протиправним та скасовано зняття ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язано виконавчий комітет Дрогобицької міської ради Львівської області поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження в справі № 442/3783/23, а ухвалою від 07 травня 2025 року - зупинено касаційне провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 713/1153/23.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України

(далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із статтею 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону № 898-IV).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону № 898-IV).

Таке виселення має здійснюватися з урахуванням положень статті 109 ЖК України.

Відповідно до наведеної норми виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Заявник посилається на те, що апеляційний суд безпідставно застосував норми права, які регулюють виселення з іпотечного житла.

Такі доводи касаційної скарги є безпідставними, адже кв. АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у іпотеку ОСОБА_1 та на неї рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року в справі № 442/6818/14-ц звернуто стягнення як на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості.

У подальшому ОСОБА_1 як новий власник спірної квартири уживав (продовжує вживати) заходи щодо виселення відповідачів із неї, тому апеляційний суд правильно керувався положеннями статті 109 ЖК України.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (частина перша статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (частина перша статті 380 ЦК України).

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що статус квартири АДРЕСА_1 як житла ОСОБА_2 , її дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 ; придбання цього житла не за рахунок позики та неможливість виселення відповідачів із квартири без надання іншого житла підтверджений постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц.

Зокрема, Верховний Суд у справі № 442/4711/16-ц зазначав, що, установивши, що ОСОБА_4 як новий власник, який набув права власності на квартиру в установленому законом порядку на підставі договору купівлі-продажу вказаної квартири від 30 червня 2016 року, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі, які втратили право користування спірним майном, не бажають добровільно знятись з реєстрації та виселятися, суди попередніх інстанцій помилково виснували про те, що порушене право позивача як нового законного власника спірної квартири підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме: скасування реєстрації та виселення відповідачів з кв. АДРЕСА_1 . Правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є іпотекодавцями за договором іпотеки від 23 травня 2014 року, відповідно до якого було звернено стягнення на спірне майно в рахунок погашення боргу в розмірі 398 300,00 грн та 995 775,00 грн та набули право власності на спірне нерухоме майно до укладення договору іпотеки, тобто придбали його не за кошти, отримані за договорами позики, тому суди зробили неправильний висновок про позбавленням відповідачів права користування спірною квартирою. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статей 109 ЖК України та статті 40 Закону № 898-IVє передбачуваними. З огляду на зазначене, враховуючи набуття відповідачами права власності на кв. АДРЕСА_1 до укладення договору позики та іпотеки від 23 травня 2014 року та беручи до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 червня 2019 року в справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19), підстав для задоволення позову немає.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що апеляційний суд безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц, яка не має преюдиційного значення для розгляду цієї справи, оскільки в справі № 442/4711/16-ц суд не досліджував обставини фактичного проживання відповідачів у спірній квартирі та її статусу як єдиного житла. Право власності ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 на квартиру припинилося, вони неправомірно зареєстровані в ній.

Однак Верховний Суд уважає безпідставними наведені доводи, з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Справа № 442/4711/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 , про зобов`язання утриматися від певних дій, скасування реєстрації та виселення розглядалася за участю ОСОБА_1 як третьої особи. У ній встановлено, що кв. АДРЕСА_1 є житлом, з якого відповідачів неможливо виселити без надання їм іншого житлового приміщення.

Отже, постанова Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц є судовим рішенням, яке підтверджує право ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 на проживання у квартирі АДРЕСА_1 до надання їм іншого житла взамін предмета іпотеки.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі ніколи не проживали у спірній квартирі, не використовували її як житло для постійного свого проживання; на момент нотаріального посвідчення договору іпотеки 23 травня 2014 року в квартирі не було зареєстровано жодних осіб, реєстрація ОСОБА_3 з 06 травня 2015 року, ОСОБА_2 з 30 травня 2016 року, неповнолітніх дітей ОСОБА_2 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - з 30 травня 2016 року була здійснена без згоди іпотекодержателя - ОСОБА_1 і після набуття ним права власності на квартиру на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили після 17 травня 2016 року, не можуть спростовувати встановлені в справі № 442/4711/16-ц, які відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню.

Зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , є спробою ревізії обов`язкової до виконання (стаття 18 ЦПК України) постанови Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц, що суперечить реалізації принципу остаточності судового рішення.

Крім того, ОСОБА_1 просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, здійснюється з урахуванням статей 71-72 ЖК України щодо тимчасово відсутніх наймача або членів його сім`ї та стосується користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду.

Спірні правовідносини стосується квартири приватного житлового фонду, що обтяжена іпотекою, тому норми статей 71-72 ЖК України відносини між сторонами не регулюють.

Виселення відповідачів має здійснюватися на підставі статей 109 ЖК України та статті 40 Закону № 898-IV з наданням їм іншого житла, а не відповідно до статей 71-72 ЖК України.

ОСОБА_1 посилається у касаційній скарзі на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19, від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, від 19 квітня 2023 рокув справі № 735/8506/19, в постановах Верховного Судувід 16 вересня 2020 року в справі № 442/328/19, від 24 лютого 2021 року в справі № 759/20627/18, від 02 лютого 2022 року в справі № 707/1695/18, від 24 січня 2024 року в справі № 335/9076/20, від 26 січня 2024 року в справі № 161/5576/23, про те, що реєстрація без згоди іпотекодержателя в предметі іпотеки осіб, які не були в ньому зареєстровані на момент укладення договору іпотеки, є порушенням з боку іпотекодавця, яке не має призводити до обмеження прав іпотекодержателя та створювати права у таких зареєстрованих осіб щодо предмета іпотеки.

Такі посилання є власною інтерпретацією заявника змісту постанов Верховного Суду, що не має юридичного значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19, у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 442/328/19 зазначено, що порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів. А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 України з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Саме такими міркуваннями керувався апеляційний суд у цій справі, встановивши, що кв. АДРЕСА_1 придбана не за рахунок отриманої від ОСОБА_1 позики.

Справа № 447/455/17, за наслідками перегляду якої Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову від 13 жовтня 2020 року, як і справа № 759/20627/18, яку переглянув Верховний Суд24 лютого 2021 року, стосується спору про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла відповідно до статті 406 ЦК України, що виник між власником та колишнім членом його сім`ї.

У цій справі сторони сімейними відносинами не пов`язані, спір виник між іпотекодержателем та іпотекодавцями, що свідчить про нерелевантність наведених заявником постанов Великої Палати Верховного Суду.

Постанови від 19 квітня 2023 року в справі № 735/8506/19 Велика Палата Верховного Суду не ухвалювала, тому таке посилання заявника не може бути прикладом неоднакового застосування судами норм права.

У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі № 707/1695/18 встановлено, що боржник, діючи недобросовісно та порушуючи умови договору іпотеки, після його укладення, без згоди банку, зареєстрував в іпотечній квартирі дружину та дітей; томуправо на користування квартирою у дружини відповідача та дітей виникло після укладення договору іпотеки з огляду на недобросовісні дії боржника щодо реєстрації місця проживання указаних осіб з метою перешкоджання зверненню стягненню на майно в рамках виконавчого провадження.

У цій справі право відповідачів на спірну квартиру як на житло підтверджено судовим рішенням, що свідчить про відмінність порівнюваних правовідносин та неможливість застосування постанови Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі № 707/1695/18 у цій справі.

З аналогічних підстав нерелевантною є постанова Верховного Суду від 24 січня 2024 року в справі № 335/9076/20 до спірних правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2024 року в справі № 161/5576/23 спір про визнання незаконним зняття з реєстрації місця проживання та вселення в житловий будинок виник між матір`ю і сином, що свідчить про відмінність спірних правовідносин порівняно зі справою, що переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 має у власності 23/50 частки житлового будинку на АДРЕСА_4 та житловий будинок загальною площею 81, 5 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_2 з 25 березня 2024 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_5 09 липня 2024 року виїхав за межі України та не повертався, необхідно зазначити таке.

Стаття 109 ЖК Українине може беззаперечно використовуватись боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання.

Однак Верховний Суд зауважує, що доводи про наявність у боржника іншого житла мають досліджуватися у межах розгляду справи про виселення іпотекодавців, де перевіряється наявність умов, передбачених статтею 109 ЖК України, а не в контексті вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення (первісний позов) чи позбавлення права користування житловим приміщенням(зустрічний позов).

Позов про виселення відповідачів у цій справі не заявлений.

Також не підлягають врахуванню посилання ОСОБА_1 на висновок експерта, оскільки висновок про невідповідність рівня комфорту і параметрів квартири вимогам ДБН В.2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення» не є підставою для того, щоб уважати користувачів житлового приміщення такими, що втратили користування ним.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника із висновками суду щодо їх оцінки.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

ПостановуЛьвівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська