Номер провадження 2/725/2299/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2025 року Чернівецький районний суд міста Чернівців

в складі:

головуючої судді Вольська-Тонієвич О. В.

при секретарі Заяц Є.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача Чернушки А.Е., Симоненка В.М.,

представника Державної Казначейської служби України Ісопеску К.,

представника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Волковської Н.В.,

представника Чернівецької обласної прокуратури Нараєвської А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної Казначейської служби України (вул.Бастіона,6 м.Київ), Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області (вул.Головна, 24, м.Чернівці), Чернівецької обласної прокуратури (вул.Кордуби, 21А, м.Чернівці) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконного засудження,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року адвокати Чернушка А.Е. та Симоненко В.М. звернулися до суду в інтересах ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

У позові посилались на те, що вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29.01.2021 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі. На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

Вироком Чернівецького апеляційного суду від 13.04.2021 вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці скасовано в частині призначеного покарання та ухвалено новий , яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України і призначено покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі. В іншій частині вирок Першотравневого районного суду м.Чернівців від 29.01.2021 залишено без змін.

На вказаний вирок стороною захисту подано касаційну скаргу, за результатами розгляду якої, постановою колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20.10.2021 вирок Чернівецького апеляційного суду від 13.04.2021 скасовано, а справу направлено до апеляційної інстанції на новий апеляційний розгляд.

В подальшому ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 07.12.2021 вирок Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29.01.2021 скасовано, а кримінальне провадження закрито, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Таким чином, внаслідок притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, обрання щодо нього запобіжного заходу та незаконного засудження, йому спричинена немайнова (моральна) шкода, яку він оцінює у розмірі 500 000 грн. (п`ятсот тисяч грн.), виходячи з наступного.

Так, упродовж з 29.12.2018 (з дати повідомленої ОСОБА_1 підозри та її вручення) і по 07.12.2021 він перебував під слідством та судом.

Весь цей час для нього залишався незрозумілим факт притягнення його до кримінальної відповідальності, адже будь-яких злочинів він у своєму житті не вчиняв. При цьому на момент оголошення йому підозри у вчиненні злочину він був працівником правоохоронного органу, зокрема інспектором Управління патрульної поліції в Чернівецькій області. Сфальсифіковані органом досудового розслідування та прокуратурою стосовно нього матеріали кримінального провадження не дали йому можливості упродовж більше трьох років жити нормальним життям. Він фактично весь цей час виправдовувався перед своїми колегами, родичами та друзями, відношення яких до нього значно погіршилось і, на жаль, не відновлено по теперішній час. Під час притягнення його до кримінальної відповідальності та обрання запобіжного заходу він пережив неймовірні моральні страждання, оскільки завжди, будучи впевненим в існуванні саме правової держави, не міг уявити, що може безпідставно бути притягнутий до кримінальної відповідальності.

Достовірно знаючи, що в державі діє безсторонній та справедливий суд, він з нетерпінням, починаючи з 29.12.2018 до 07.12.2021, чекав рішення про його невинуватість в інкримінованому злочині. Однак його очікування не виправдались та, як наслідок, 04.02.2019 щодо нього слідчим суддею обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Будучи зневіреним та пригніченим, позивач всеодно намагався всіма силами доводити свою невинуватість не тільки перед правоохоронними органами та судом, а й, найголовніше, перед своїми близькими родичами, які все своє життя виховували його в дусі поваги до загальноприйнятих норм моралі, закону.

Внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_1 втратив нормальний устрій свого життя, перестав займатись звичними для нього справами, думаючи про існуючу в державі несправедливість та можливість так легко, завдяки прийняттю незаконних рішень правоохоронними та судовими органами, зруйнувати наповнене ентузіазмом життя. Після повідомлення про підозру позивач втратив роботу та товаришів, які стали уникати спілкування з ним.

Таким чином, просили задовольнити позовні вимоги та стягнути на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, обранням запобіжного заходу відносно нього, у розмірі 500000 грн.

17.12.2024 до суду від представника Державної казначейської служби України Ісопеску К.І. надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що з позовними вимогами відповідач не погоджується. Вважає, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди діями Державної казначейської служби України. ОСОБА_1 не надав суду доказів, які б свідчили про те, що внаслідок незаконного засудження його життя зазнало суттєвих змін. Крім того, встановлений ним розмір моральної шкоди є надто завищеним та нічим не обґрунтований. Просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

12.03.2025 представник Чернівецької обласної прокуратури Нараєвська А.Ю. надала відзив, де вказувала, що розмір завданої позивачу моральної шкоди є надто завищеним та не обґрунтованим. ОСОБА_1 не довів суду яким саме чином на його емоційне благополуччя вплинув факт притягнення його до кримінальної відповідальності, як саме змінився його спосіб життя та у чому саме погіршилося відношення його близьких до нього. У позові наведені лише загальні фрази про спричинення йому моральних страждань, які не обґрунтовані відповідними доказами, наприклад, висновком судово-психологічної експертизи.

Крім того, звертала увагу на те, що позивачем у позові не вірно обраховано період перебування його під слідством та судом, у зв`язку із чим, невірно вказано й гарантований мінімальний розмір моральної шкоди. Просила врахувати цей факт при ухваленні рішення суду та встановлення розміру моральної шкоди.

14.04.2025 до суду надійшов відзив ГУНП в Чернівецькій області. У своєму відзиві представник відповідача ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскілки вважає, що позивачем не доведено суду спричинення йому моральної шкоди. Зокрема позивачем не надано доказів на підтвердження перенесення ним будь-яких моральних, емоційних страждань, а у позові наведено лише загальні формальні фрази про порушення звичного ритму життя та втрати поваги з боку близьких.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що понад три роки відносно нього тривало досудове розслідування та судовий розгляд кримінального провадження, у якому його звинувачували у тому, чого він ніколи не вчиняв. Весь цей час для нього був суцільним випробуванням, адже щоразу необхідно було виправдовуватися та доводити свою невинуватість. На той момент він працював патрульним поліцейським, але, зважаючи на ситуацію, яка склалася навколо нього, керівництво йому наполегливо рекомендувало звільнитися з роботи. Не витримавши тиску, він був вимушений звільнитися з правоохоронних органів і про кар`єру можна було забути. Окрім того, він відчув прохолоду у стосунках з товаришами та близькими, які стали його уникати. Все це завдало йому неабияких моральних страждань, адже він був досить молодою амбітною людиною з планами на життя. Натомість, втратив роботу, товаришів та втратив віру у справедливість. Очевидно, що після виправдання, очікує справедливої сатисфакції, у зв`язку із чим, звернувся до суду з вказаним позовом. Просить відшкодувати завдану йому моральну шкоду.

Представники позивача адвокати Симоненко В.М. та Чернушка А.Е. під час розгляду справи підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Додали, що розмір моральної шкоди визначено, виходячи з періоду перебування позивача під слідством та судом, а також, зважаючи на обсяг його душевних переживань, пережитих у вказаний період.

Представники відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Волковська Н.В. підтримали подані ними відзиви та просили у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з підстав, викладених у відзивах.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку:

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Частиною 2 статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що 29 грудня 2018 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України (а.с.16-17).

04 лютого 2019 року ОСОБА_1 слідчим суддею обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання (а.с.18).

26 квітня 2019 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 було скеровано до суду (а.с.19-24).

Вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29.01.2021 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі. На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців (а.с.25-27).

Вироком Чернівецького апеляційного суду від 13.04.2021 вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці скасовано в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України і призначено покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі. В іншій частині вирок Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29.01.2021 залишено без змін (а.с.29-32).

На вказаний вирок стороною захисту подано касаційну скаргу, за результатами розгляду якої, постановою колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20.10.2021 вирок Чернівецького апеляційного суду від 13.04.2021 скасовано, а справу направлено до апеляційної інстанції на новий апеляційний розгляд (а.с.28-37).

В подальшому ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 07.12.2021 вирок Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29.01.2021 скасовано, а кримінальне провадження закрито, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпанням можливості їх отримати (а.с.39-43).

Таким чином, тривале перебування ОСОБА_1 під слідством, застосування до нього запобіжного заходу та в подальшому судовий розгляд кримінального провадження відносно нього призвели до його душевних хвилювань, змінили звичний спосіб життя та вплинуло на ставлення до нього колег, друзів та близьких. Позивач був вимушений доводити свою невинуватість, витрачаючи при цьому не лише час, а й кошти.

Отже, суд приходить до переконливого висновку про те, що позивачу було спричинено моральну шкоду внаслідок повідомлення йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення та подальшого незаконного засудження, у зв`язку із чим, вважає, що позов є обґрунтованим.

В той же час, на думку суду, позивачем дещо завищено розмір спричиненої йому моральної шкоди. При цьому суд виходить з наступного:

Так, порядок відшкодування шкоди регулюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Пунктом 1 статті 2 вказаного Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду. При чому, п.5 ст.3 Закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі, моральна шкода.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, суд виходить з того, що його початком є день повідомлення про підозру, тобто 29 грудня 2018 року, а завершенням - день набрання виправдувальним вироком законної сили (після апеляційного перегляду) 07 грудня 2021 року.

Таким чином, строк перебування позивача під слідством і судом становить 35 місяців і 10 днів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», на час розгляду справи установлено мінімальну заробітну плату на рівні 8 000,00 грн.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на характер та обсяг страждань позивача ОСОБА_1 , тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з держави Україна на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди. 300 000 грн.

При цьому суд звертає увагу на наступне:

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 41 ЦПК у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Також, згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 1404-VIII боржником, є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Велика Палата Верховного Суду у п.43 постанови від 27.11.2019 по справі №242/4741/16-ц зробила висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Крім того, в п.44 вищезазначеної постанови Великої палати Верховного Суду зазначено, що Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Згідно з п. 6.16. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 по справі № 910/23967/16 кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦКУ держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (п. 6.17. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.08.2018 по справі №910/23967/16).

Зазначені висновки були враховані Касаційним цивільним судом у постанові від 10.11.2021 по справі № 346/5428/17, де зазначено, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем вірно пред`явлено позов до Держави Україна в особі її органів з проханням стягнути кошти з Держави Україна, проте кошти підлягають стягненню з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13, 19, 76-81, 259, 264-265, 273, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 300 000 (триста тисяч)грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Чернівецького районного

суду міста Чернівців Вольська-Тонієвич О. В.