Дата документу 30.09.2025 Справа № 332/6564/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 332/6564/23 Пр. № 22-ц/807/1743/25Головуючий у 1-й інстанції: Ретинська Ю.І. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Онищенка Е.А., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника Писаренка Сергія Юрійовича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_4 , РАЙОННА АДМІНІСТРАЦІЯ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПО ЗАПОРІЗЬКОМУ РАЙОНУ (орган опіки та піклування) про визнання права особистої приватної власності на майно, набуте за час окремого (роздільного) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом (т.с.1 а.с.2-5), який в подальшому уточнила (т.с.2 а.с.167-169) та в якому просила:

- поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- звільнити з-під арешту житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на який накладено арешт:

- постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хупавченко Н.Ю. від 20.02.2023 року при виконанні виконавчого листа № 332/4440/15, виданого 14.12.2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя (ВП № 60117752);

- постановою державного виконавця від 15.11.2010 року, ухваленою в межах виконавчого провадження № 22173095 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2515 від 23.09.2010 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ;

- постановою державного виконавця від 15.03.2017 року в межах виконавчого провадження № 49692515 з примусового виконання виконавчого листа №332/4440/15-ц від 14.12.2015 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості по аліментам.

- стягнути судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначала, що 26 грудня 1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб. В подальшому, 20 липня 1999 року вказаний шлюб сторін було розірвано. Під час перебування у шлюбі 24.11.1998 року сторони за спільні кошти придбали у власність житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 позивач продовжувала користуватися будинком та зберігала там свої речі. Спорів щодо порядку користування або поділу будинку у сторін не виникало. Але з часом позивач дізналась про те, що ОСОБА_4 планує продати будинок, а всі виручені кошти спрямувати на погашення власних боргів. При цьому ОСОБА_4 відмовився компенсувати позивачу вартість її частки в будинку, мотивуючи це тим, що протягом останніх років він самостійно ніс тягар утримання будинку. Отже, оскільки між сторонами виник спір з приводу поділу спільного майна, позивач ще в січні 2021 року звернулась до суду з позовом про розподіл майна подружжя, і рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 року за позивачем в порядку розподілу спільного майна подружжя було визнано право власності на 1/2 частку спірного будинку (справа № 332/163/20). Але в ході розгляду вказаної справи з`ясувалось, що спірний будинок перебуває під арештом в зв`язку із наявною у ОСОБА_4 заборгованістю зі сплати аліментів на користь однієї з його наступних дружин ОСОБА_3 . У зв`язку з вищевказаною обставиною, постановою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2022 рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 року (головуючий суддя Крилова О.В., судді Кухар С.В. та Поляков О.З.) у справі ЄУН № 332/163/20 було скасовано, в задоволенні заявлених позивачем вимог було відмовлено. При прийнятті вказаного рішення суд апеляційної інстанції зазначав, що позивач не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання визнання за нею права власності на вищезазначену частину вищезазначеного будинку разом із вирішенням питання про звільнення останнього з-під арешту із залученням всіх належних відповідачів за позовом. При цьому, позивач зауважує, що боргові зобов`язання відповідача ОСОБА_4 перед відповідачем ОСОБА_3 (на забезпечення виконання яких і було накладено арешт на нерухомість, яка є спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ) жодним чином її не стосуються, а отже не можуть обмежувати її прав власності. Накладення арешту порушує її права як співвласника спірного житлового будинку, внаслідок чого вона позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися майном на власний розсуд.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Ретинську Ю.І. (т.с.1 а.с.23). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.26) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У грудні 2023 року ОСОБА_3 в особі представника Писаренка С.Ю. звернулася до суду із зустрічною позовною заявою (т.с.1 а.с.41-47), в якій просила:

- визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на майно, набуте ним за час окремого (роздільного) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , а також стягнути з ОСОБА_1 на її користь всі судові витрати.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2024 року (т.с. 1 а.с.155) вищезазначена зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом, об`єднано їх в одне провадження, розгляд цивільної справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження (т.с.1 а.с.155-156).

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2024 року (т.с.1 а.с.222) клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Черкашина І.І. про витребування доказів задоволено, витребувано з Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (69068, м. Запоріжжя, вул. Брюлова, буд. 5) копію постанови державного виконавця у заведеному виконавчому провадженні № 56397841, на підставі якої зараз перебуває під арештом нерухоме майно боржника ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у вигляді будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; клопотання представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 адвоката Писаренка С.Ю. про витребування доказів задоволено частково, витребувано з Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя завірену копію цивільної справи № 335/6689/19 за позовом ОСОБА_5 до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, треті особи ОСОБА_1 і КП «Наше місто» Запорізької міської ради, про зобов`язання провести приватизацію житлового приміщення, а саме: позову та додатків до нього; у разі наявності відзиву та додатків до нього; інших доказів, у разі їх витребування та долучення до справи, а також рішення у справі.

На виконання ухвали суду від 22.04.2024 року, ЦЕНТРАЛЬНИМ ВІДДІЛОМ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У М.ЗАПОРІЖЖЯ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М.ОДЕСА) надана відповідь, відповідно до якої пошук виконавчих документів здійснюється в Автоматизованій системі виконавчих проваджень (АСВП), надати копію матеріалів виконавчого провадження державним виконавцем не вбачається можливим у зв`язку із знищенням (т.с.1 а.с.230-231, 233-234).

На виконання ухвали суду від 22.04.2024 року, Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 07.06.2024 року надіслано на адресу Заводського районного суду м. Запоріжжя копію цивільної справи № 335/6689/19, яка надійшла до запитувача інформації 12.06.2024 року (т.с.2 а.с.2-89).

Ухвалою Заводського районного суду м.Запоріжжя від 26.07.2024 року (т.с.2 а.с.123) клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Черкашина І.І. про витребування доказів задоволено, витребувано з Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (69068, м. Запоріжжя, вул. Брюлова, буд. 5) наступну інформацію :- на підставі якої конкретно постанови державного виконавця зараз перебуває під арештом нерухоме майно боржника ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у вигляді будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; - чи ухвалювалась 20.02.2023 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хупавченко Н.Ю. при виконанні виконавчого листа №332/4440/15 виданого 14.12.2015 Заводським районним судом м. Запоріжжя, постанова про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_4 у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вищевказаної ухвали ЦЕНТРАЛЬНИМ ВІДДІЛОМ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У М.ЗАПОРІЖЖЯ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М.ОДЕСА) надана відповідь, відповідно до якої пошук виконавчих документів здійснюється в автоматизованій системі виконавчих проваджень (АСВП), надати копію матеріалів виконавчого провадження державним виконавцем не вбачається можливим у зв`язку із знищенням (т.с.2 а.с.125, 127-128).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року (т.с.3 а.с.45-49) у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, сторони у цій справі подали апеляційні скарги:

-відповідач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі (т.с.3 а.с.54-62) просила рішення суду першої інстанції у цій справі в частині обґрунтування відмови в задоволенні первісного позову змінити в мотивувальній частині, а саме:

= виключити з мотивувальної частини рішення висновок про те, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя;

= виключити з мотивувальної частини рішення висновок про те, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження посилання ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 припинили шлюбні відносини на момент придбання спірного будинку;

= доповнити мотивувальну частину рішення висновком про те, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_4 на майно, набуте ним за час окремого (роздільного) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу;

= доповнити мотивувальну частину рішення висновком про те, що позов ОСОБА_1 , визнаний ОСОБА_4 , спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника та порушення прав стягувача та є зловживанням правами стосовно ОСОБА_3 як кредитора;

= стягнути з ОСОБА_1 на її користь судовий збір у сумі 3424,32 грн. та інші судові витрати.

-позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с.3 а.с.78-82) просила поновити строк на апеляційне оскарження рішення у цій справі; рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В автоматизованому порядку 12.08.2025 року (т.с. 3 а.с. 74) для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Кухаря С.В., суддів Полякова О.З. та Трофимову Д.А. (т.с.3 а.с.9). Ухвалою апеляційного суду від 14.08.2025 року (т.с.3 а.с.75) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 20.08.2025 року (т.с.3 а.с.88). В автоматизованому порядку 21.08.2025 року суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Трофимову Д.А. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с.3 а.с.89-90). Ухвалою апеляційного суду від 21.08.2025 року клопотання ОСОБА_1 в особі представника адвоката Черкашина І.І. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року у цій справі задоволено, поновлено ОСОБА_1 в особі представника адвоката Черкашина І.І. строк на апеляційне оскарження рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року у цій справі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Черкашина І.І. залишено без руху (т.3 а.с.91-92), які було усунуто (т.3 а.с.111-113). Ухвалами апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами у цій справі відкрито 21.08.2025 та 27.08.2025 року (т.с.3 а.с.94,116), дану справу за апеляційними скаргами призначено до апеляційного розгляду на 30.09.2025 року (т.с.3 а.с.95,117).

Первісний відповідач ОСОБА_3 в особі представника Писаренка С.Ю. подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони первісного позивача у цій справі (т.с. 3 а.с.128-134).

Ухвалою апеляційного суду від 04 вересня 2025 року (т.с.3 а.с.145) заяву ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 про відвід головуючого судді Кухаря С.В., судді-члена колегії Полякова О.З. у цій справі задоволено на підставі ст. 36 ч. 1 п. 5 ЦПК України (через постанову Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року цих суддів в іншій справі ЄУН 332/163/20 за участі тих самих сторін стосовно того самого житлового будинку, яка була у подальшому була скасована постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року), справу передано у відділ забезпечення діяльності судової палати з розгляду цивільних справ Запорізького апеляційного суду для визначення відповідно до вимог ЦПК України іншого суддю-доповідача у справі замість судді Кухаря С.В., іншого суддю члена колегії замість судді Полякова О.З.

В автоматизованому порядку 12.09.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Подліянову Г.С. (т.с.3 а.с.152).

Зустрічний відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони зустрічного позивача у цій справі (т.с.3 а.с.153-165).

Ухвалою апеляційного суду від 15.09.2025 року (т.с. 3 а.с. 170) дану справу за апеляційними скаргами призначено до апеляційного розгляду на ті саму дату і час, що були визначені іншою колегією суддів у цій справі раніше при вищевикладених обставинах.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 3 а.с. 196) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції порядку задоволення клопотання представника зустрічного позивача (апелянта) ОСОБА_1 адвоката Надворної О.С. (т.с. 3 а.с. 189-193).

У дане судове засідання повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі первісний позивач (апелянт) ОСОБА_1 через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, (т.с. 3 а.с. 83, 109-110, 110, 126-127), первісний позивач (апелянт) ОСОБА_1 та представник останньої адвокат Черкашин І.І., а також представник зустрічного позивача (апелянта) ОСОБА_3 адвокат Писаренко С.Ю. у дане судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності первісного позивача (апелянта) ОСОБА_1 та представника останньої адвоката Черкашина І.І. (т.с. 3 а.с. 83 за присутності іншого представника останньої в режимі відеоконференції адвоката Надворної О.С. (т.с. 3 а.с. 193), відповідача ОСОБА_4 , зустрічного позивача (апелянта) ОСОБА_3 та представника останньої адвоката Шумейка І.П. (т.с. 3 а.с. 202), і представника третьої особи (органу опіки та піклування) Салата Н.П. (т.с. 3 а.с. 203).

У даному судовому засіданні суддею доповідачем повідомлено, що суддя-доповідач Гончар М.С. та суддя член колегії Подліянова Г.С. раніше розглядали іншу цивільну справу ЄУН 332/163/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , як особи, що не приймала участі у справі, на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року (постанова Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані зі розглядом цієї справи судами апеляційної і касаційної інстанцій у вигляді судового збору у розмірі 3167,50 грн.; роз`яснено ОСОБА_1 , що вона. не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання визнання за нею права власності на вищезазначену частину вищезазначеного будинку разом із вирішенням питання про звільнення останнього з-під арешту із залученням всіх належних відповідачів за позовом (витяг т.с. 3 а.с. 183-188). В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення судді в інших справах … не може бути підставою відводу. Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 в особі представника Писаренка С.Ю. підлягає залишенню без задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1), скасувати судове рішення … частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення частково …та ухвалення нового рішення у відповідній частині …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, при вирішенні цієї справи, відмовляючи у цій справі у задоволенні вищезазначених первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 у повному обсязі, керувався ст.ст. 12, 13, 206, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України та виходив із такого.

Щодо первісного позову ОСОБА_1 .

Оскільки шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано 20 липня 1999 року, з дати розірвання шлюбу пройшло 26 років, суд першої інстанції не знайшов поважних причин для поновлення строку позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя суд першої інстанції відмовив у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Також, суд першої інстанції вважав такими, що не підлягають задоволенню у цій справі позовні вимоги ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, оскільки ці вимоги є похідними від первісних позовних вимог про визнання права власності на частину спірного будинку (первісних), у задоволенні яких судом у цій справі було відмовлено.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_3 .

Підстав для здійснення представництва інтересів ОСОБА_4 ОСОБА_3 суду не наведено. Крім того, ОСОБА_4 не визнав позовні вимоги ОСОБА_3 , він спростовував всі доводи, які стосувалися того, що спільний будинок був придбаний за його особисті кошти і, власне, що спірний будинок є його особистою приватною власністю. Обраний позивачкою ОСОБА_3 спосіб захисту не породжує відновлення її порушених прав… зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 є незаконними, необґрунтованими…

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись можна лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає лише частково.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено що 26.12.1986року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (т.с.1 а.с.10). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 вказаний шлюб сторін було розірвано 20.07.1999року (т.с.1 а.с.11).

24.11.1998року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Покупцем згідно даного договору є ОСОБА_4 (т.с.1 а.с.13).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2022 (копія т.с. 1 а.с. 14-18) рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 року у справі № 332/163/20 було скасовано, в задоволенні заявлених позивачем вимог про поділ майна, що є у спільній власності, було відмовлено. Згідно тексту постанови, позивач не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання визнання за нею права власності на вищезазначену частину вищезазначеного будинку разом із вирішенням питання про звільнення останнього з-під арешту із залученням всіх належних відповідачів за позовом (т.с.1 а.с.14-17).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2015 було стягнуто з ОСОБА_4 пеню за невиплату аліментів в розмірі 559959,00 грн. та індексацію виплати аліментів в розмірі 29865, 40 грн. (т.с.1 а.с.18).

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу держаної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було накладено арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (т.с.1 а.с.19).

З будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. АДРЕСА_1 , слідує, що ОСОБА_7 була зареєстрована за вказаною адресою 03.11.1998 (т.с.1 а.с.53-56). Вказана інформація також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 13.01.2022 № 04-28/2-113 (т.с.1 а.с. 57).

З вказаної будинкової книги також слідує, що ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований 29.01.2002 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 народилася ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьки: ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 59).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 народилася ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.с. 1 а.с. 60).

Згідно із довідкою № 61 від 17.12.2019 ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Склад сім`ї: ОСОБА_8 - донька, ОСОБА_10 - донька, ОСОБА_4 - за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає (т.с. 1 а.с. 62).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2010 року було стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1000,00 грн., але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 03.08.2010 року. Також було стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_3 у розмірі 500 грн. щомісяця до досягнення дитиною ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , трирічного віку (т.с. 1 а.с.63-64).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2013 року було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.с. 1 а.с. 72-73).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2017 року було стягнуто ОСОБА_4 аліменти на утримання повнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь ОСОБА_3 на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на період навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років, починаючи з 15.03.2017 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На підставі виконавчих листів Заводського районного суду м. Запоріжжя № 2-2515/2010, № 332/4440/15-ц, № 332/771/17 були відкриті виконавчі провадження Шевченківським ВДВС ЗМУЮ були відкриті виконавчі провадження (т.с. 1 а.с. 65- 71, 76-78, 81-85).

Згідно із довідкою № 43241 від 05.12.2019 за зведеним виконавчим провадженням № 56397841 сума заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 з урахуванням виконавчого збору складає - 857400,87 грн. ( т.с.1 а.с. 86-87).

Згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань було зареєстроване провадження за № 0000124 від 09.11.2028 за фактом несплати аліментів на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за правовою кваліфікацією ст. 164 ч.1 КК України (т.с. 1 а.с. 88).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, а саме з розділу Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: ВП 49692515, виданий 15.03.2017 було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_4 , дата державної реєстрації - 14.04.2017 року. Згідно з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 15.11.2010 було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_4 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (т.с. 1 а.с. 93-94).

З матеріалами зведеного виконавчого провадження ОСОБА_4 був ознайомлений 26.11.2019 року (т.с. 1 а.с.101).

До матеріалів справи долучений акт комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації Зауваження від 04.01.2023, з якого слідує, що обстеження було проведено за зверненням ОСОБА_3 на підставі її звернення (т.с.1 а.с. 111-117).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 16.03.2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто від 01.04.1996 року), нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Ч. 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний під час перебування в шлюбі позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 , тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження посилання зустрічного позивача ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 припинили шлюбні відносини на момент придбання спірного будинку, а також про те, що ОСОБА_4 придбав спірний будинок за власні кошти, тому це не є підставою для відмови у задоволенні первісного позову.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов при вище викладених правильно встановлених фактичних обставинах цієї справи помилкового висновку про необхідність відмови у задоволенні вищезазначеного первісного позову ОСОБА_1 через сплив строку позовної давності з посиланням на таке.

На підставі ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто від 01.04.1996 року), якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст. 75 Цивільного кодексу Української РСР в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто від 27.12.1996 року) позовна давність застосовується судом, арбітражним або третейським судом незалежно від заяви сторони.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 Цивільного кодексу Української РСР).

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 або представником останньої не подавалась заява про продовження строку позовної давності. Разом з тим, заперечуючи проти заяви представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 - адвоката Писаренка С.Ю. про застосування строку позовної давності, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Надворна О.С. зазначила, що після розірвання шлюбу спорів щодо порядку користування або поділу будинку у сторін не виникало. Спір з приводу спільного майна між сторонами виник після того як ОСОБА_1 дізналась про те, що відповідач ОСОБА_4 планує продати будинок, а всі виручені кошти спрямувати на погашення власних боргів. Тому, позивач у січні 2021 року звернулася до суду з позовом про розподіл майна подружжя, тим самим строк позовної давності порушений не був.

Однак, апеляційним судом встановлено, що з цими доводами сторони первісного позивача ОСОБА_1 у цій справі суд першої інстанції помилково не погодився. Оскілки, помилково вважав що початок перебігу позовної давності у спорах про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, пов`язується не з моментом, коли сторона дізналась про її порушене право, а з датою розірвання шлюбу. Так як шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано 20.07.1999 року, з дати розірвання шлюбу пройшло 26 років, суд першої інстанції не знайшов поважних причин для поновлення строку позовної давності та помилково відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя у цій справі у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Оскільки, хоча дійсно, в статті 29 КпШС України зазначено, що «для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності».

Але вказаною нормою не регулюється визначення початку перебігу цього 3 (трирічного) строку.

Разом з тим, в ст. 76 Цивільного кодексу Української PCP (в редакції від 27.12.1996 року), на яку також посилався суд першої інстанції у цій справі в оскаржуваному рішенні, зазначено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов.Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статями 78 і 79ь цього Кодексу (ст. 76 Кодексу Української PCP).

Невірне розуміння та тлумачення судом першої інстанції положень ч. 3 статті 29 КпШС України в частині обчислення початку трирічного строку для пред`явлення вимог про поділ майна подружжя підтверджується і висновками, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України № 16 в редакції від 12.06.1998 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України».

В пункті 10, абз. 4 вказаної постанови прямо зазначено, що «передбачений ч. 3 ст. 29 КпШС трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється, починаючи з дня, коли котрись із розведеного подружжя дізнався, або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу».

ОСОБА_1 після розірвання в 1999 році свого шлюбу з ОСОБА_4 питання щодо поділу спільного майна подружжя не порушувала, оскільки від шлюбу у них є спільний син, і за домовленістю сторін всіх влаштовувало, що придбаний у шлюбі будинок залишається в спільній власності, і в майбутньому можливо перейде сину у спадок.

Позивач ОСОБА_1 дізналась про загрозу порушення її права щодо належної їй частки в спірному будинку лише наприкінці 2019 року, тобто після того, як відповідач ОСОБА_4 повідомив, що він планує продати їх спільний будинок, а всі виручені кошти спрямувати на погашення власних боргів. При цьому Відповідач І відмовився компенсувати Позивачу вартість її частки в будинку, мотивуючи це тим, що протягом останніх років він самостійно ніс тягар утримання нерухомості.

Отже, саме з цього моменту і має обчислюватись трирічний строк позовної давності. Адже до кінця 2019 року право власності первісного позивача ОСОБА_1 на вказаний будинок ніким не оспорювалось, і відповідно її інтереси не порушувались.

З метою захисту порушеного права на придбане у шлюбі з ОСОБА_4 майно, первісний позивач в січні 2020 року вперше звернулась до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом про поділ спільного майна подружжя (у вигляді вищевказаного будинку), справа №332/163/20; протягом тривалого часу в період з січня 2020 року до 30.11. 2022 року вказана справа № 332/163/20 перебувала на розгляді в судах різних інстанцій.

Так, рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 року за позивачем в порядку розподілу спільного майна подружжя було визнано право власності на 1/2 частку спірного будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; постановою Запорізького апеляційного суду від 07.06.2022 року вказане рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 було залишено без змін; в ході розгляду справи № 332/163/20 з`ясувалось, що спірний будинок перебуває під арештом в зв`язку із наявною у відповідача заборгованістю зі сплати аліментів на користь однієї з його наступних дружин - ОСОБА_3 (первісного відповідача 2). Остання оскаржила вищевказані судові рішення до Верховного суду, який своєю постановою від 14.09.2022 року скасував постанову Запорізького апеляційного суду від 07 червня 2022 року та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; постановою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2022 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 у справі № 332/163/20 - було скасовано, в задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог було відмовлено з тих підстав, що апелянт ОСОБА_3 не була залучена до участі у цій справі станом на час її розгляду судом першої інстанції в якості одного із належних відповідачів, як стягувач у зведеному виконавчому провадженні №56397841 зі стягнення аліментів та пені на утримання спільних дітей відносно боржника відповідача ОСОБА_4 .

Разом з тим, при прийнятті вказаного рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання визнання за нею права власності на вищезазначену частину вищезазначеного будинку разом із вирішенням питання про звільнення останнього з- під арешту із залученням всіх належних відповідачів за позовом (копія постанови Запорізького апеляційного суду від 30.11.2022 р. у справі № 332/163/20 наявна у матеріалах цієї справи (т.с. 1 а.с. 14-16).

Отже, з урахуванням вищевикладених обставин, в листопаді 2023 року первісний позивач ОСОБА_1 вже звернулась до суду першої інстанції у цій справі (т.с. 1 а.с. 2) з вказаним позовом, заявивши одночасно дві позовні вимоги: - щодо поділу майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та - щодо звільнення з під арешту вказаного нерухомого майно.

При цьому, з 01 січня 2004 року набув чинності діючий Сімейний Кодекс України.

Отже, на момент, коли первісний позивач ОСОБА_1 наприкінці 2019 року дізналась про порушення її права щодо частки в спільному майні подружжя - сімейні відносини в України регулювались вже Сімейним Кодексом України.

В ст. 72 СК України законодавець вже прямо закріпив, що відлік позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, - починається з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Разом з тим, як вже зазначалось вище, відсутність в ст. 29 КпШС України такого прямого юридичного визначення початку відліку строку позовної давності до вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, - не надавало суду першої інстанції жодних обґрунтованих та законних підстав рахувати у цій справі вказаний строк з моменту розірвання шлюбу сторін. Така позиція Заводського районного суду м. Запоріжжя суперечить як положеннями ст. 76 Цивільного кодексу Української PCP, так і п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 в редакції від 12.06.1998 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю У країни».

Крім того, апеляційним судом встановлено, що після звернення ОСОБА_1 до суду в січні 2020 році з позовом про поділ майна подружжя (Справа № 332/163/20) і до 30 листопада 2022 року (завершення розгляду судом справи № 332/163/20) - перебіг позовної давності перервався. Після переривання - перебіг позовної давності почався заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Це правило закріплено в ст. 264 ЦК України, а також передбачалось положеннями ст. 79 ЦК УPCP.

Отже, з врахуванням вищевикладеного, висновок суду першої інстанції про те, що звернення первісного позивача ОСОБА_1 до суду першої інстанції в листопаді 2023 року з вищевказаним позовом у цій справі нібито відбулось вже після закінчення строку, встановленого законом для захисту іі прав,- є помилковим та таким, що суперечить закону.

Окрім, всіх вище перелічених аргументів на користь того, що позовна давність первісним позивачем ОСОБА_1 не пропущена, оскільки про своє порушене право вона дізналась тільки наприкінці 2019 року, також свідчить той факт, що при судовому розгляді в період з січня 2020 року до 30.11.2022 року справи № 332/163/20 про поділ майна подружжя (за позовом ОСОБА_1 ) суди різних інстанцій не вбачали жодних підстав для самостійного застосування судом позовної давності, незалежно від заяви сторони у відповідності до ст. 75 Цивільного кодексу Української PCP в редакції від 27.12.1996 року (на необхідності чого безпідставно наголошує в тексті оскаржуваному рішенні Заводський районний суд м. Запоріжжя).

При цьому, в постанові Запорізького апеляційного суду від 07.06.2022 року у справі № 332/163/20, розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 року апеляційний суд прямо зазначав у своїй вищезазначеній постанові про те, що безпідставними є послання апелянта на те, що ОСОБА_1 пропущені строки звернення до суду.

Адже, ОСОБА_3 , як апелянт в іншій справі № 332/163/20, сама підтверджувала той факт, що ОСОБА_1 почала порушувати питання про визнання за нею права часткової власності на спільне майно лише тоді, коли була повідомлена про намір відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 продати цей будинок для погашення боргів.

Це лише додатково підтверджує той факт, що до того, як постало питання про продаж спільного майна інтерес первісного позивача ОСОБА_1 не порушувалися, її право власності не оспорювалося, а відтак і не було підстав для початку відліку строку позовної давності.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Верховний Суд (постанова від 08.12.2021 у справі № 753/18448/17) зауважив, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

А визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, провадження № 61-495св18, від 21 березня 2018 року. У справі № 576/2447/15-ц, провадження № 61-8081св18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/1 б-ц, провадження № 61-19445св18».

Отже, апеляційним судом встановлено, що висновок суду першої інстанції щодо спливу строку позовної давності при подачі вищезазначеного позову ОСОБА_1 у цій справі є невірним, зроблений судом без врахування обставин справи та внаслідок неправильного застосуванням норм матеріального права через неправильне тлумачення закону.

Приймаючи помилкове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в зв`язку зі спливом строків позовної давності, суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку щодо залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, оскільки ці вимоги є похідними від первісних позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку.

А тому, апеляційну скаргу сторони первісного позивача ОСОБА_1 у цій справі слід задовольнити, рішення суду першої інстанції у цій справі в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 слід скасувати з ухваленням нового судового рішення у вигляді постанови про задоволення первісного позову ОСОБА_1 , а саме: поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 із звільненням з - під арешту останньої, тобто 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

Разом із тим, суд першої інстанції при вирішенні зустрічного позову ОСОБА_3 у цій справі правильно виходив із такого.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 16 УК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Спосіб захисту - це матеріально-правовий засіб примусового характеру, за допомогою якого відбувається відновлення/визнання порушеного/оспорюваного права чи законного інтересу особи.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

Так, звертаючись із вказаним зустрічним позовом, ОСОБА_3 просила визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на майно, набуте ним за час окремого (роздільного) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 . Тобто ОСОБА_3 звернулася до суду за захистом не свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а діяла в інтересах третьої особи ОСОБА_4 .

Натомість, як зазначалося раніше, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі (ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України).

Отже, з позовом про поділ спільного майна подружжя до суду може звернутися подружжя або один з них.

Цивільним кодексом передбачений інститут представництва. Відповідно до 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч. 3 ст. 237 ЦК України).

Цивільним кодексом передбачено представництво за законом (коли інтереси малолітніх, неповнолітніх дітей представляють їх батьки (усиновлювачі), або інтереси недієздатних інтереси представляють опікуни (ст. 242 ЦК України); комерційне представництво, де комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності (ст. 243 ЦК України); також існує представництво, яке ґрунтується на договорі, та може здійснюватися за довіреністю (ст. 244 ЦК України).

Судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що підстав для здійснення представництва інтересів ОСОБА_4 ОСОБА_3 суду першої інстанції у цій справі не було наведено.

Крім того, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не визнав позовні вимоги ОСОБА_3 він спростовував всі доводи, які стосувалися того, що спільний будинок був придбаний за його особисті кошти і, власне, що спірний будинок є його особистою приватною власністю.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що обраний позивачкою ОСОБА_3 спосіб захисту не породжує відновлення її порушених прав, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зустрічного позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 дублюють доводи її позову у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію сторони зустрічного позивача ОСОБА_3 у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ч.1 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права… фізичних осіб… у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ч. 1 ЦПК України).

В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не оглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 7 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених зустрічним позивачем ОСОБА_3 позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування зустрічного позивача ОСОБА_3 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Зустрічний позивач ОСОБА_3 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування зустрічного позову позивача ОСОБА_3 та у спростування первісного позову позивача ОСОБА_1 у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційних скарг сторін.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною зустрічного позивача ОСОБА_3 апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони первісного позивача ОСОБА_1 ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а доводи апеляційної скарги сторони зустрічного позивача ОСОБА_3 , не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 слід залишити без задоволення; рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 у цій справі скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення у вигляді постанови, первісний позов ОСОБА_1 задовольнити; поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; звільнити з - під арешту 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , який накладено: - постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хупавченко Н.Ю. від 20.02.2023 року при виконанні виконавчого листа № 332/4440/15, виданого 14.12.2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя (ВП № 60117752); - постановою державного виконавця від 15.11.2010 року, ухваленою в межах виконавчого провадження № 22173095 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2515 від 23.09.2010 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ; - постановою державного виконавця від 15.03.2017 року в межах виконавчого провадження № 49692515 з примусового виконання виконавчого листа №332/4440/15-ц від 14.12.2015 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості по аліментам; рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 у цій справі залишити без змін.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом зустрічного позову ОСОБА_3 судом першої інстанції у цій справі.

Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови зустрічному позивачу ОСОБА_3 у задоволенні її вищезазначених апеляційної скарги у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок зустрічного відповідача ОСОБА_1 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 у цій справі скасувати.

Ухвалити у цій частині нове судове рішення у вигляді постанови.

Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнавши за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Звільнити з - під арешту 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який накладено:

- постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хупавченко Н.Ю. від 20.02.2023 року при виконанні виконавчого листа № 332/4440/15, виданого 14.12.2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя (ВП № 60117752);

- постановою державного виконавця від 15.11.2010 року, ухваленою в межах виконавчого провадження № 22173095 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2515 від 23.09.2010 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ;

- постановою державного виконавця від 15.03.2017 року в межах виконавчого провадження № 49692515 з примусового виконання виконавчого листа №332/4440/15-ц від 14.12.2015 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості по аліментам.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова апеляційним судом складена 10.10.2025 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Онищенко Е.А.Подліянова Г.С.