12.09.2025 Справа №469/1054/16-ц
2/469/2/25
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.
учасники справи та їхні представники:
прокурор Мішустін М.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської районної державної адміністрації до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області та ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки,
в с т а н о в и в:
Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 07 вересня 2016 року звернувся до суду із вказаним позовом, у якому у якому просив :
- визнати незаконними та скасувати пункти 3, 4 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №9 від 14 грудня 2012 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель, не наданих у власність та постійне користування в межах території населеного пункту с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області;
- визнати незаконним та скасувати рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №11 від 26 грудня 2012 року в частині затвердження проекту із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 площею 2,0 га на комерційне використання для будівництва об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування;
- витребувати від ОСОБА_1 у власність держави в особі Березанської районної державної адміністрації вказану земельну ділянку.
Заявлені вимоги обгрунтовані тим, що надана відповідачу ОСОБА_1 земельна ділянка належала до земель державної власності (державного лісового фонду), перебувала у постійному користуванні ДП Очаківське ЛМГ (раніше Очаківське державне лісомисливське господарство), а саме у кварталі 34 виділі 2 урочища Коблево Березанського лісництва, але будь-які погодження щодо вилучення, зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки не надавалися, землекористувач ДП "Очаківське ЛМГ" від права постійного користування земельною ділянкою не відмовлявся, рішення про вилучення її від постійного землекористувача не приймались.
Таким чином, спірна земельна ділянка фактично належить до земель лісогосподарського призначення, відведення яких у приватну власність для індивідуального дачного будівництва заборонено.
Усупереч вимогам ч.3 ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки лісогосподарського призначення Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства не погоджувався; оскаржувані рішення Коблівської сільської ради прийняті під час дії заборони на відчуження земель, встановленої розпорядженнями Кабінету Міністрів України № 318-р від 11 лютого 2010 року та № 610-р від 10 квітня 2008 року та без проведення державної експертизи землевпорядної документації.
Усупереч вимогам ч.2 ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки у межах населеного пункту до органу містобудування та архітектури не надходив.
Крім того, спірна земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі Чорного моря на відстані від південної межі 935-940 м. від урізу води, від північної 1060-1070 м. від урізу води, а тому, відповідно до ст.ст.85,88 Водного кодексу України, ст.ст.59,84 ЗК України, може перебувати виключно у державній та комунальній власності і надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей, до яких не відноситься ведення особистого селянського господарства та будівництво об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування.
При цьому ведення особистого селянського господарства та будівництво об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування в межах прибережної захисної смуги Чорного моря та в зоні рекреації забороняється існуючими будівельними нормами та містобудівною документацією.
Тому прокурор просив визнати недійсними вказані рішення Коблівської сільської ради як такі, що суперечать законодавству та порушують інтереси держави; у зв`язку з незаконністю оскаржуваних рішень Коблівської сільської ради - визнати недійсним та скасувати виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.
Оскільки вибуття земельної ділянки відбулось без волі власника Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, прокурор з метою захисту права власності держави відповідно до ст.152 ЗК України просив витребувати від ОСОБА_1 спірну земельну ділянку.
Ухвалою суду від 13 вересня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі у порядку, визначеному ЦПК України (2004 року).
Ухвалою від 29 січня 2018 року продовжено розгляд справи у порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.
22 жовтня 2018 року ухвалою суду призначено у справі судову земельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено; 18 вересня 2019 року провадження у справі поновлено у зв"язку з надходженням повідомлення експерта про залишення ухвали без виконання через нездійснення ОСОБА_1 оплати за проведення експертизи.
26 травня 2020 року ухвалою суду провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 912/2385/18; 27 липня 2020 року провадження у справі поновлено.
21 січня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року клопотання прокурора про залучення до участі у справі правонаступника позивача задоволено, залучено Миколаївську районну державну адміністрацію до участі у справі як правонаступника позивача Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області.
12 вересня 2023 року судом залучено Державне спеціалізоване господарське підприємство ЛІСИ УКРАЇНИ до участі у справі як правонаступника третьої особи Державного підприємства Очаківське лісомисливське господарство.
У судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник позивача Миколаївської РДА у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила розглянути справи за наявними у справі матеріалами, позов підтримала у повному обсязі.
Представник відповідача Коблівської сільської ради, відповідач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 та адвокат Судаков В.В., представник третьої особи без самостійних вимог Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" у судове засідання декілька разів не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Під час розгляду справи 18.01.2017 року представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надав заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що прокурору було відомо про оскаржувані рішення Коблівської сільської ради та у нього не було перешкод дізнатися про вказані рішення, що вбачається з копії вимоги прокурора про надання відповідних рішень, на що Коблівською сільською радою направлені усі рішення ради за 2012 рік.
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Судаков В.В. надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність у прокурора прав на звернення з таким позовом в інтересах держави в особі Березанської РДА; прокурор не надав докази того, що він повідомляв відповідний суб`єкт владних повноважень Березанську РДА про звернення до суду з цим позовом, тобто ним не виконано вимоги ст..23 Закону України Про прокуратуру. Вважає, що прокурор неправильно визначився із предметом позову, оскільки спірна земельна ділянка не може одночасно відноситися і до земель лісового фонду і до прибережної захисної смуги, межі якої встановлені Схемою планування території Коблівської сільської ради та Генеральним планом с. Коблеве. Вважає, що спірна земельна ділянка повністю сформована відповідно до вимог ЗК України, їй присвоєно кадастровий номер та визначено цільове призначення. Посилається також на правові позиції Європейського суду з прав людини та що втручання держави у право власності відповідача шляхом витребування земельної ділянки є непропорційним, чим порушується ст.1 Першого додаткового протоколу. Вважає, що прокурором пропущено строк звернення до суду з позовом, оскільки про існування оскаржуваних рішень прокурору було відомо з серпня 2013 року. До відзиву додав копію рішення Коблівської сільської ради № 28 від 16.12.2014 року про затвердження Генерального плану с. Коблеве, Березанського району Миколаївської області та копію рішення Коблівської сільської ради № 20 від 09.12.2010 року про затвердження містобудівної документації Схема планування території Коблівської сільської ради.
Зважаючи, що учасники справи, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з"явились, при цьому відповідачі та їх представники - неодноразово, суд, відповідно до ч.ч.3, 4 ст.223 ЦПК України, суд розглядає справу по суті незалежно від причин неявки відповідачів, враховуючи при цьому, що сторони висловили свою позицію у справі у наданих до суду заявах.
Встановлені судом обставини з посиланням на докази, що їх підтверджують
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №9 від 14 грудня 2012 року затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства із земель, не наданих у власність та постійне користування в с. Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, та надано у власність відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0 га (пасовища) для ведення особистого селянського господарства в с.Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області (т.1, а.с.16).
Рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №11 від 26 грудня 2012 року Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 , площею 2,0 га (забудовані землі), з ведення особистого селянського господарства на комерційне призначення для будівництва об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування (т.1, а.с.21).
Місцезнаходження, розмір та склад земель земельної ділянки підтверджено витягом з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, висновком про погодження проекту землевпорядної документації, експлікацією земельних угідь та матеріалами поземельної книги (т.1, а.с.17-25).
З повідомлення Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 13.06.2016 року вбачається, що відповідно до журналів обліку (реєстрації) об`єктів державної експертизи землевпорядної документації за 2012 рік проект землеустою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області для проведення обов`язкової первинної державної експертизи землевпорядної документації до Держгеокадастру не надходив (т.1, а.с.28).
На час прийняття оскаржуваних рішень спірна земельна ділянка входила в межі земель державного лісового фонду квартал 34, виділи 1, 2, про що свідчить повідомлення ВО «Укрдержліспроект» від 15.06.2016 року з фрагментами публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кварталу 34 (т.1, а.с.30-32).
З повідомлення ДП Очаківське ЛМГ вбачається, що на час прийняття оскаржуваних рішень спірна земельна ділянка за матеріалами лісовпорядкування 2003 року та за картографічними матеріалами лісовпорядкування входила до складу земель Держлісфонду, що знаходилися в постійному користуванні ДП Очаківське ЛМГ в урочищі Коблево Березанського лісництва ДП Очаківське ЛМГ в кварталі 34, виділи 1,2; заява про відмову від права постійного користування спірною земельною ділянкою ДП Очаківське ЛМГ не подавалася, згода на вилучення земельної ділянки не надавалась (т.1, а.с.33,34).
Таким чином, ДП «Очаківський ЛМГ» є постійним користувачем земельної ділянки, наданої ОСОБА_1 у власність.
Відповідно до повідомлення Миколаївського обласного Управління лісового та мисливського господарства в управлінні відсутня будь-яка інформація стосовно видачі погоджень на зміну цільового призначення, вилучення або відмову від користування земельною ділянкою, яка перебуває у власності ОСОБА_1 (т.1, а.с.35).
З повідомлення Управління екології та природних ресурсів Миколаївської ОДА від 24.05.2016 року вбачається, що землевпорядна документація ОСОБА_1 до управління не надходила, висновок про погодження (відмову) управлінням не надавався (т.1, а.с.37).
З повідомлення Управління містобудування та архітектури Миколаївської ОДА від 28.07.2016 року вбачається, що звернень від ОСОБА_1 щодо розгляду проекту землеустрою управлінням не зареєстровано (т.1, а.с.38).
На спірній земельній ділянці будівельні матеріали, споруди та нерухомі об`єкти відсутні (т.1, а.с.39).
З повідомлення Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 24.05.2016 року вбачається, що в базах даних документів дозвільного та декларативного характеру, які зареєстровані Управлінням з 01.01.2008 року відсутні записи щодо об`єктів будівництва, замовником яких є ОСОБА_1 (т.1, а.с.40).
Згідно з повідомленням Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації від 256.05.2016 року, до затвердження Генерального плану с. Коблеве рішенням Коблівської сільської ради від 16.12.2014 року №28, планування території на земельній ділянці, яка була відведена ОСОБА_1 здійснювалось відповідно до Проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року № 112, відповідно до якого спірна земельна ділянка розташована в зоні рекреації (т.1, а.с.41).
Норми права, які застосував суд
Щодо дотримання водного законодавства
За положеннями ст.60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.
Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.
Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.
Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.
Землі, зайняті прибережними захисними смугами, віднесено до земель водного фонду (ст. 58 ЗК України).
Відповідно до п.11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486, водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (п.10).
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене ст.88 ВК України, а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом (такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).
Населений пункт село Коблеве не відноситься до категорії міст і селищ міського типу, а тому положення п.10 Порядку щодо встановлення прибережної захисної смуги відповідно до існуючих умов забудови не поширюються на спірну земельну ділянку.
Так як окремий проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги на час прийняття спірного рішення був відсутній, тому межі прибережної захисної смуги визначаються відповідно до меж, встановлених законом.
З урахуванням зазначених нормативних розмірів та даних Національної кадастрової системи є підстави вважати, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря.
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 Водного кодексу України; абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
За змістом ст.59 ЗК України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для цілей, визначених цим Кодексом.
Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).
Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.
Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність і для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачена.
Отже, відповідачем Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області усупереч зазначеним вимогам законодавства надано відповідачу ОСОБА_1 у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в межах території населеного пункту с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, з подальшою зміною цільового призначення для будівництва об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування земельну ділянку, розміщену у межах прибережної захисної смуги, а тому оскаржувані рішення Коблівської сільської ради не відповідають зазначеним вимогам законодавства.
Щодо належності земельної ділянки до земель державного лісового фонду
З повідомлення ВО Укрдержліспроект від 15.06.2016 року з фрагментами публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною меж кварталів та повідомлення ДП Очаківське ЛМГ вбачається, що спірна земельна ділянка частково входить в межі земель державного лісового фонду квартал 34 та виділи 1, 2 Березанського лісництва ДП Очаківське ЛМГ та відносилась до земель державного лісового фонду Березанського лісництва ДП Очаківське ЛМГ; за матеріалами лісовпорядкування 2003 року спірна земельна ділянка входила до земель державного лісового фонду підприємства і розташована в урочищі Коблеве Березанського району Миколаївської області; лісовпорядкуванням 2013 року земельна ділянка була виключена зі складу Держлісфонду підприємства та на день звернення з позовом до суду в складі держлісфонда не чилиться; рішення про вилучення земельної ділянки до ДП не надходили; заяви про відмову від права постійного користування спільною земельною ділянкою до органу влади, який мав право розпоряджатися земельною ділянкою державної власності Держлісфонду з боку ДП не подавались, згода на вилучення не надавалась; базовим лісовпорядкуванням 2013 року спірна земельна ділянка була виключена зі складу Держлісфонду і станом на 01.01.2014 року в складі земель Держлісфонду не рахується, рішення про вилучення спірної земель ної ділянки до ДП не надходили (т.1, а.с.30-34).
Будь-які погодження щодо вилучення спірної земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення, розташованих в межах Коблівської сільської ради, та надання її у власність ОСОБА_1 не надавались; проекти землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки та зміну її цільового призначення на розгляд та погодження до управління не надходили і відповідно висновки про погодження Миколаївським обласним Управлінням лісового та мисливського господарства не надавались (т.1, а.с.35)
На підставі ч.1 ст.55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Відповідно до ст.84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно з п."ґ" частини 4 зазначеної статті, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Частинами 2, 3 ст.56 ЗК України установлено, що громадянам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.122 ЗК України (у редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб; районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті, індивідуального дачного будівництва.
Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України (в редакції, що була чинною на момент прийняття рішення від 14 грудня 2012 року), надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частина шоста ст.118 ЗК передбачала, що громадяни, зацікавлені у одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, мають додати до відповідного клопотання погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).
На підставі ст.149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом; вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Відповідно до ч.5 ст.149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті.
Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу (ч.3 ст.149 ЗК України).
Згідно з абз.2 підп.а п.4 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності, у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук.
Оскільки спірна земельна ділянка перебувала у користуванні державного підприємства, вона залишилась у державній власності, а не перейшла у комунальну власність при розмежуванні земель державної та комунальної власності.
Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка на момент прийняття рішення Коблівської сільської ради Березанського району № 9 від 14 грудня 2012 року перебувала у державній власності та знаходилась у межах с.Коблеве, на підставі ч.3 ст.122 ЗК України повноваження щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою належали Березанській районній державній адміністрації, а тому Коблівською сільською радою надано земельну ділянку у приватну власність відповідача ОСОБА_1 поза волею належного власника та без вилучення у постійного землекористувача і його погодження.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 року №610-р Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі - ділянки) Міністерству екології та природних ресурсів, Міністерству аграрної політики та продовольства, Міністерству оборони, Державному агентству лісових ресурсів та Державному агентству земельних ресурсів до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері заборонено приймати рішення про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, крім випадків, коли за умови обґрунтування неможливості реалізації альтернативних варіантів вирішення питання ділянки вилучаються і передаються у постійне користування та/або в оренду для будівництва, реконструкції та капітального ремонту залізничних ліній та автомобільних доріг загального користування; для розміщення кладовищ та за рішенням Кабінету Міністрів України - для: будівництва та обслуговування об`єктів енергетичної інфраструктури (газо-, нафтопроводів, газових та нафтових терміналів, газових та нафтових свердловин, ліній електропередачі, електростанцій, електропідстанцій, розподільних пунктів, ядерних установок); видобування корисних копалин відповідно до спеціальних дозволів на користування надрами; облаштування державного кордону та будівництва пунктів пропуску через нього; забезпечення відбудови та функціонування монастирів на місцях їх історичного заснування; будівництва, реконструкції та капітального ремонту об`єктів, визначених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу; розміщення інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції; створення та забезпечення функціонування об`єктів природно-заповідного фонду і виробничо-соціальних об`єктів, необхідних для ведення лісового господарства; розміщення інших об`єктів, вилучення і надання ділянок для яких здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України.
Пунктом 4 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2010 р. N 318-р "Деякі питання збереження об`єктів державної власності" зобов"язано Державний комітет із земельних ресурсів разом із заінтересованими центральними органами виконавчої влади та іншими суб`єктами управління об`єктами державної власності, у тому числі Національними та галузевими академіями наук, не допускати погодження документів, прийняття рішень, на підставі яких може здійснюватися відчуження з державної власності земельних ділянок, наданих у постійне користування державним підприємствам, установам та організаціям (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, що підлягають приватизації, та земельних ділянок, відчуження яких здійснюється для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності), до законодавчого врегулювання питання щодо визначення порядку їх відчуження.
Розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 року № 610, яким зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення земельних ділянок лісового призначення, та розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.02.2010 року № 318, яким заборонено погодження вилучення земельних ділянок із постійного користування державних підприємств, на час прийняття оскаржуваних рішень були чинними та не визнавались недійсними з підстав їх невідповідності законодавству України; обставини, які свідчать про невідповідність зазначених актів Кабінету Міністрів України, представником відповідача не зазначено.
Таким чином, вилучення земель лісогосподарського призначення з користування державного лісогосподарського підприємства з передачею їх у власність громадян заборонено.
Щодо необхідності отримання погоджень
Частиною 8 ст.118 ЗК України (у редакції, що діяла на момент надання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 ) передбачалось, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу
На підставі ч. 3 ст.20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта, подається також на погодження до органу містобудування та архітектури.
Згідно з ч.3 ст.186-1 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки:
природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з природоохоронним органом;
історико-культурного призначення, земельної ділянки, розташованої на території історичних ареалів населених місць, земельної ділянки, на якій розміщені об`єкти культурної спадщини, підлягає також погодженню з органом охорони культурної спадщини;
лісогосподарського призначення підлягає також погодженню з органом лісового господарства;
водного фонду підлягає також погодженню з органом водного господарства.
Отже, відведення спірної земельної ділянки, яка належить до земель лісогосподарського призначення та розміщена у межах прибережної захисної смуги, у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства зі зміною цільового призначення на будівництво об`єктів інфраструктури та закладів громадського харчування, потребувало погодження природоохоронного органу, органів лісового та водного господарства; проект зміни цільового призначення зазначеної земельної ділянки на будівництво та обслуговування об"єктів інфраструктури та закладів громадського харчування, крім зазначеного, потребував також погодження органу містобудування та архітектури.
Як вбачається з наданих суду доказів, Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства та Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації не отримувало на розгляд проектів землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки та зміни її цільового призначення, тобто на дату прийняття оскаржуваних рішень погодження вказаних органів було відсутнє.
Щодо державної експертизи землевпорядної документації
На підставі абз. 7 ч.1 ст.9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.35 вказаного Закону позитивні висновки державної експертизи щодо об`єктів обов`язкової державної експертизи є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування, відкриття фінансування робіт з реалізації заходів, передбачених відповідною документацією. Реалізація заходів, передбачених документацією із землеустрою та документацією з оцінки земель, види яких визначені законом, а також матеріалами і документацією державного земельного кадастру щодо об`єктів обов`язкової державної експертизи, без позитивних висновків державної експертизи забороняється.
За змістом ч.9 ст.118 ЗК України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність після отримання позитивного висновку такої експертизи.
Оскільки проект землевпорядної документації із землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки для проведення державної експертизи не надходив (т.1, а.с.28), при наданні земельної ділянки у власність ОСОБА_1 були відсутні підстави для прийняття такого рішення.
Суд звертає увагу на те, що ухвалою суду від 22 жовтня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 та призначено у справі судову земельно-технічну експертизу, проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, але експертизи не виконана через відсутність оплати вартості її проведення.
Щодо дотримання вимог містобудівної документації, будівельних норм і правил
Невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч.7 ст.118 ЗК України).
Відповідно до ст.17 Закону України Про основи містобудування основою для вирішення питань про вилучення (викуп), передачу (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація.
Абзацом 2 ст.48 Закону України Про охорону земель передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів.
Містобудівною документацією, що діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень Коблівської сільської ради, є Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затверджений постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23.10.1985 року №112, відповідно до якого в зоні рекреації, у якій розташована спірна земельна ділянка, планувалось розміщення баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів праці та відпочинку, пляжів, пам`яток археології та заказників пам`яток культури.
Отже, ведення особистого селянського господарства на спірній земельній ділянці з послідуючою зміною цільового призначення земельної ділянки на будівництво і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування суперечить земельному і водному законодавству, містобудівній документації та діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам.
Щодо визнання незаконними та скасування рішень сільської ради

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На підставі ч.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180).
Рішення Коблівської сільської ради від №9 від 14 грудня 2012 року Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, яким ОСОБА_1 надано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, є виконаним шляхом видачі ОСОБА_1 державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 790304 від 29 грудня 2012 року та вичерпало свою дію, а тому вимога про визнання зазначеного рішення недійсним не є ефективним способом захисту прав держави, зважаючи на мету позову - захист права власності держави на земельну ділянку, що незаконно вибула з її володіння.
Оскаржуваним рішенням № 11 від 26 грудня 2012 року Коблівська сільська рада змінила цільове призначення земельної ділянки, що, враховуючи викладені прокурором підстави позову, є порушенням інтересів держави щодо використання земельних ділянок державного лісового фонду за цільовим призначенням, а тому у цій частині оскаржуване рішення не вичерпало своєї дії шляхом виконання, є чинним та породжує відповідні правові наслідки.
Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб відноситься до способів захисту цивільних прав та інтересів.
Частина перша статті 21 ЦК України передбачає, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Отже, оскільки порушення інтересів держави також полягає і у незаконній зміні категорії земель за цільовим призначенням, то вимога про визнання незаконним та скасування рішення Коблівської сільської ради № 11 від 26 грудня 2012 року (у частині зміни цільового призначення земельної ділянки) є належною та ефективною, у зв"язку з чим підлягає задоволенню.
Щодо визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку
Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України, у редакції, чинній на час видання державного акта, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.
Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій (п.1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43, у редакції, чинній на час видання державного акта).
Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення.
Враховуючи вказане, суд вважає, що для вирішення питання про захист права власності держави на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним державного акта не є необхідним і ефективним способом захисту.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є підставою для відмови у позові.
Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Щодо належного способу захисту інтересів держави

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 4/1415/19).
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
На підставі ч. 4 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 сформувала висновки (пункти 90-91), що витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевого набувача треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння»). Подібний висновок є також у постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 84).
До того ж для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, державних актів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
Оскільки спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, і заволодіння нею відбулось всупереч вимогам закону, а тому з огляду на встановлені фактичні обставини справи та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, належним способом захисту порушеного права є саме витребування спірної земельної ділянки від кінцевого власника, за яким вона зареєстрована на праві власності, що відповідає також вимогам ч.2 ст.391 ЦК України.
Щодо строку позовної давності
Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності 3 роки.
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
На підтвердження своїх посилань щодо спливу позовної давності представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на лист прокуратури Березанського району Миколаївської області на адресу голови Березанської РДА, Березанського силищного голови та всіх сільських голві про надання відповідних рішень суб`єктів владних повноважень (розпоряджень) інших, що приймались у 2012 році, на що у 2012 році Коблівською сільською радою направлено на адресу прокуратури усі протоколи та рішення сесій Коблівської сільської ради за 2012 рік, разом із тим, копії вказаного розпорядження прокурора та копію супровідного листа Коблівської сільської ради не надає.
Крім того, суд вважає, що з самого лише тексту розпорядження неможливо встановити факт порушення Березанською РДА законодавства, так як у рішенні не вказано, що спірна земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Чорного моря та належить до земель лісогосподаського призначення. Без дослідження проектної документації, усіх додатків до спірних рішень, проведення перевірки розташування земельних ділянок відповідно до урізу води та відомостей про лісокористування неможливо дізнатися про факт порушення інтересів держави.
Отже, посилання представника відповідача на пропуск прокурором строку позовної давності для звернення прокурора з даним позовом не підтверджені у судовому засіданні.
Як зазначено у п.83 Постанови Великої палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №14-317цс19, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52)). Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.
Тому строк звернення прокурора з позовом до суду не пропущено.
Щодо правомірності втручання у право особи на мирне володіння майном
Європейський суд з прав людини («Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрком проти України» від 07.07.2011, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є таких захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Законність як критерій втручання у право власності особи означає, що таке втручання повинно здійснюватися в межах та на підставі закону, у відповідності з принципом верховенства права, що включає свободу від свавілля. Законність втручання вимагає не лише того, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя в національному законодавстві, але щоб таке законодавство відповідало вимогам якості, необхідними елементами якоі є: а) доступність; б) передбачуваність; в) достатнє чітке встановлення дискреційних повноважень, наданих органам влади, та спосіб їх здійснення.
Поняття «суспільний інтерес» в обов`язковому порядку має тлумачитися широко, тим самим надаючи державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово зазначає, що поняття «суспільний інтерес» обов`язково підлягає розширювальному тлумаченню. А отже, широкі межі розсуду, які надаються законодавцям для здійснення соціальної та економічної політики, і ґрунтуються на розумних міркуваннях, Суд вважає природним.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «Пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20.10.2011), «Кривенький проти України» (рішення від 16.02.2017), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.
У цій справі суд не вбачає невідповідності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Так, повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.
Відповідач ОСОБА_1 мала доступ до законодавства України та, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати хоча б про необхідність отримання погоджень відповідних органів на виділення їй цієї земельної ділянки у власність, а також про наявність інших зазначених вище обмежень щодо використання земельної ділянки, які перешкоджали набуттю нею права власності на цю ділянку відповідно до закону.
Добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність ставиться під обгрунтований сумнів також і у зв"язку з негайною, через 12 днів після набуття земельної ділянки у власність, зміною цільового призначення земельної ділянки, оскільки ч.1 ст.121 Земельного Кодексу України не передбачалось право громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для комерційного призначення для будівництва об"єктів інфраструктури та закладів громадського харчування.
За вказаних обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з позовом про витребування спірної земельної ділянки є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у користування громадянам земель водного фонду та лісогосподарського призначення, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, відновлення правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки, забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем.
Тому повернення спірної земельної ділянки державі не порушуватиме принцип пропорційності втручання в її право власності.
Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Суд зазначає, що витребування спірної земельної ділянки від відповідача відповідає критерію законності, оскільки воно здійснюється на підставі норми статті 391 ЦК України у зв`язку з порушенням органом державної влади вимог Земельного та Водного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.
Щодо відзиву та клопотань
На адресу електронної пошти суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Судакова В.В.; клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Судакова В.В. про проведення судового засідання без участі відповідача ОСОБА_1 та її представника, про витребування письмових доказів та про виклик і надання роз`яснень спеціаліста у галузі земельних відносин (не в порядку забезпечення доказів).
Суд не бере до уваги зазначений відзив та клопотання з таких підстав.
Надходження документів на електронну адресу суду вимагає використання підсистеми "Електронний суд" та підписання документа КЕП, а також реєстрації в системі mail.gov.ua для фізичних осіб. Внесення документів через Електронний кабінет ЄСІТС є обов`язковим для юросіб, адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців та судових експертів. Документ повинен бути оформлений у формі електронного процесуального документа та підписаний КЕП, що є обов`язковою умовою для його прийняття судом.
Електронний лист є офіційним, якщо містить вкладення з текстом офіційного документа у вигляді файлу (приєднані файли), скріпленого електронним цифровим підписом.
Документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису (ЕЦП) не належать до офіційних.
Непідписаний документ, залежно від контексту, може не мати юридичної сили або бути недійним, оскільки втрачається його належність конкретному автору або стороні, що робить його таким, що не може бути обов`язковим для виконання.
Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь Миколаївської обласної прокуратури сплачені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 107778,00 грн., а саме: з відповідача Коблівської сільської ради 1378,00 грн. (за одну вимогу немайнового характеру), з відповідача ОСОБА_1 106400,00 грн. (105710,00 грн. за вимогу майнового характеру (з ціною позову 7047400,00 грн.), 689,00 грн. за подачу заяви про забезпечення позову).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:
Позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 11 від 26 грудня 2012 року в частині затвердження проекту із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с.Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, площею 2,0000 га (забудовані землі) на комерційне використання для будівництва об"єктів інфраструктури та закладів громадського харчування.
У задоволенні інших вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У зв"язку з відпусткою судді повне судове рішення складене 12 вересня 2025 року.
Суддя: