Постанова

Іменем України

06 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 395/772/22

провадження № 61-4118св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

третя особа - Профспілка співробітників банківського та фінансового сектору,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 липня 2023 року у складі судді Забуранного Р. А.та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 березня 2024 року у складі колегії суддів Мурашка С.І., Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк»), третя особа - Профспілка співробітників банківського та фінансового сектору (далі - Профспілка), про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працювала на посаді провідного економіста служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10010/0146 Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» з робочим місцем у м. Новомиргород Кіровоградської області.

21 серпня 2020 року позивачка подала заяву про вступ до Профспілки.

Листом від 24 серпня 2020 року № 005 Профспілка повідомила відповідача про вступ ОСОБА_1 до Профспілки, а листом від 14 вересня 2020 року № 021 АТ «Ощадбанк» також повідомлено про обрання ОСОБА_1 до складу виборного органу Профспілки - Виконавчого комітету.

24 червня 2022 року з метою прямої дискримінації за ознакою членства у Профспілці відповідач видав наказ № 534 «Про зміни в штатному розписі Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк», а 27 червня 2022 року видав наказ начальника Філії № 315-к «Про попередження ОСОБА_1 про її наступне вивільнення».

Наказом АТ «Ощадбанк» від 29 серпня 2022 року № 482-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено з роботи з 31 серпня 2022 року у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Підставою звільнення зазначено: наказ від 24 червня 2022 року № 534 «Про зміни в штатному розписі Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк»; наказ від 27 червня 2022 року № 315-к «Про попередження ОСОБА_1 про її наступне вивільнення»; письмове попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 28 червня 2022 року; письмове повідомлення ОСОБА_1 про вакантні посади від 28 червня 2022 року з відмовою від запропонованих посад; письмове повідомлення ОСОБА_1 про вакантні посади від 15 липня 2022 року з відмовою від запропонованих посад; письмове повідомлення ОСОБА_1 про вакантні посади від 24 серпня 2022 року з відмовою від запропонованих посад.

Позивач вважала, що вказані дії та накази АТ «Ощадбанк» є незаконними та такими, що порушують її трудові права, а тому з урахуванням доповнень до позовної заяви просила суд:

скасувати наказ Філії - Кіровоградського обласного управління «АТ «Ощадбанк» від 29 серпня 2022 року № 482-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити її на посаді провідного економіста служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10010/0146 Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» з робочим місцем у м. Новомиргород Кіровоградської області;

стягнути з АТ «Ощадбанк» на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу станом на дату ухвалення судового рішення по суті спору.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області рішенням від 12 липня 2023 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суду не надано доказів будь-якої дискримінації ОСОБА_1 , тому суд вважав, що звільнення позивачки обумовлено скороченням штату працівників, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є законною підставою для звільнення. Щодо доводів позивачки про те, що не звернення відповідача до Профспілки про надання згоди на звільнення є самостійною підставою для поновлення позивачки, то суд зазначив, що стороною позивачки та третьою особою не надано належних та достатніх доказів того, що Профспілка є об`єднанням саме працівників, які становлять трудовий колектив АТ «Ощадбанк», Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк». Отже, відсутні підстави вважати Профспілку такою, що вона є саме первинною організацією профспілки АТ «Ощадбанк» або Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Заявник вказував, що місцевий суд не надав можливості стороні позивачки надати докази, які вона просила витребувати, на підтвердження тих підстав, на які ОСОБА_1 посилалася під час подання позову, в результаті чого неповно з`ясував обставини, які мали значення для справи. АТ «Ощадбанк» не виконало вимоги статті 42 КЗпП України щодо перевірки переважного права на залишення ОСОБА_1 на посаді та не дотрималося вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки одночасно з попередженням про вивільнення запропоновано не усі вакантні посади на підприємстві. Крім того, судом першої інстанції було неправомірно застосовано положення частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Кропивницький апеляційний суд постановою від 07 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнив частково, змінив рішення суду першої інстанції, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що з аналізу наданих сторонами доказів вбачається, що в АТ «Ощадбанк» відбулося скорочення штату працівників, в тому числі, скорочення посади позивачки, що стало підставою для її звільнення. Суд апеляційної інстанції вказав, що доказів про те, що звільнення ОСОБА_1 було обумовлено будь-якою дискримінацією матеріали справи не містять. Позивачка була попереджена про наступне вивільнення більше ніж за два місяці до дати звільнення відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України, будь-яких причин чи мотивів ненадання згоди на переведення на жодну із вакантних посад позивачка у письмових заявах по суті спору та в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій не зазначила.

Апеляційний суд зазначив, що пропозиції щодо вакансій надано у повному обсязі, а перебування ОСОБА_1 у відпустці з 01 липня 2022 року до 14 липня 2022 року та відповідно її відсутність не давали відповідачу можливості запропонувати їй пропозиції вакантних посад у цей період. Крім того, матеріалами справи доведено, що позивачці пропонувалися посади, аналогічні наведеним у переліку в позовній заяві, як-то контролери-касир, старший контролер-касир, інкасатор, водій автотранспортних засобів, старший інспектор у підрозділах філій та центрального апарату АТ «Ощадбанк», зокрема 854 посади (15 липня 2022 року) та 552 посади (24 серпня 2022 року), в тому числі і посади з посадовим окладом вищим ніж посадовий оклад ОСОБА_1 , однак, на переведення на всі запропоновані посади позивачка не надала своєї згоди. За таких обставин суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про те, що звільнення позивачки обумовлено скороченням штату працівників, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України є законною підставою звільнення.

Апеляційний суд вважав достатніми надані докази того, що роботодавець виконав вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо пропозиції працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації. Установивши, що у відповідача дійсно відбулося скорочення штату працівників, відповідач належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, а профспілкова організація без відповідного обґрунтування відмовила в наданні згоди на звільнення позивачки, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову саме з таких мотивів. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував наведені вище обставини і законодавчі норми та дійшов помилкового висновку в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені доводи

21 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , через систему «Електронний Суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 липня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 березня 2024 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 липня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 березня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі заявник посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц, від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 22 січня 2019 року у справі № 569/370/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18, від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16, від 18 лютого 2020 року у справі № 226/1660/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 695/2369/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 755/14564/18, від 18 серпня 2021 року у справі № 659/51/20, від 06 жовтня 2021 року у справі № 756/10674/19, від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20, від 20 липня 2022 року у справі № 201/264/20, від 17 січня 2024 року у справі № 761/9006/22, від 07 лютого 2024 року у справі № 569/15539/22, від 14 лютого 2024 року у справі № 755/12428/22, від 01 березня 2024 року у справі № 766/544/21;

- на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 756/936/18, від 10 травня 2022 року у справі № 316/285/20, від 28 червня 2022 року у справі № 640/942/20.

Заявник зазначає, що роботодавець не надав доказів щодо спростування факту дискримінації позивачки за ознакою членства у Профспілці, не ознайомив з усіма вакантними посадами усупереч положень статті 49-2 КЗпП України.

Суди не перевірили обставини, передбачені статтею 42 КЗпП України, щодо переважного права позивачки на залишення на роботі.

Суди не надали належної правової оцінки положення статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» в частині не проведення відповідачем із Профспілкою консультацій щодо звільнення позиваки з роботи за скороченням штату, в результаті чого видано незаконний наказ про звільнення ОСОБА_1 . Усупереч вимог частини третьої статті 41 та частини третьої статті 252 КЗпП України відповідач не направляв на адресу Профспілки подання для отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 як члена виборного профспілкового органу.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження за пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник звертає увагу, що апеляційний суд застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10 травня 2022 року у справі № 316/285/20, згідно з якими відсутність рішення профспілки під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом під час вирішення трудового спору. Заявник вказує, що аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 756/936/18 та від 22 червня 2022 року у справі № 640/942/20, від яких є потреба відступити, оскільки, на думку заявника, не звернення роботодавця з поданням до профспілки про надання згоди на звільнення її члена повинно бути самостійною підставою для поновлення працівника на роботі.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» вказує на законність і обґрунтованість судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Провадження в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 21 травня 2024 року відкрив касаційне провадження, витребував матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційні скарги.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункти 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

16 жовтня справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 працювала на посаді провідного економіста служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10010/0146 Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» з робочим місцем у м. Новомиргород Кіровоградської області.

Наказом начальника Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 29 серпня 2022 року № 482-к ОСОБА_1 , звільнено з посади провідного економіста служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10010/0144 Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» 31 серпня 2022 року у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Підставами звільнення позивачки у цьому наказі визначено: наказ від 24 червня 2022 року № 534 «Про зміни в штатному розписі Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк»; наказ від 27 червня 2022 року № 315-к «Про попередження ОСОБА_1 про її наступне вивільнення»; письмове попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 28 червня 2022 року; письмове повідомлення ОСОБА_1 про вакантні посади від 28 червня 2022 року з відмовою від запропонованих посад; письмове повідомлення ОСОБА_1 про вакантні посади від 15 липня 2022 року з відмовою від запропонованих посад, письмове повідомлення ОСОБА_1 про вакантні посади від 24 серпня 2022 року з відмовою від запропонованих посад.

Виведення із штатного розпису посади, з якої звільнено позивачку, передбачено наказом начальника Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 24 червня 2022 року № 534 «Про зміни в штатному розписі Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк».

Відповідно до наказу від 27 червня 2022 року № 315 «Про попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення», позивачка була попереджена про скорочення посади провідного економіста служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10010/0144, наслідком чого є наступне її звільнення з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 31 серпня 2022 року.

29 червня 2022 року ОСОБА_1 отримала повідомлення з додатком 1, за змістом яких їй повідомлено про вакантні посади у Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк». Згідно із змістом цього повідомлення та відмітки на ньому на переведення на всі запропоновані посади позивачка не надала своєї згоди.

15 липня 2022 року позивачка отримала повідомлення та додаток 1, за змістом яких їй було повідомлено про вакантні посади в АТ «Ощадбанк» у кількості 854 вакансії. Відповідно до змісту цього повідомлення та відмітки на ньому на переведення на всі запропоновані посади позивачка не надала своєї згоди.

Відповідно до наказу начальника Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 30 червня 2022 року № 653-в «Про надання відпустки ОСОБА_1 », табеля обліку використання робочого часу позивачка перебувала у відпустці з 01 липня 2022 року до 14 липня 2022 року.

24 серпня 2022 року позивачка отримала повідомлення та додаток 1, за змістом яких їй було повідомлено про вакантні посади в АТ «Ощадбанк» у кількості 552 вакансії. Згідно із змістом цього повідомлення та відмітки на ньому на переведення на всі запропоновані посади позивачка не надала своєї згоди.

Наказом начальника Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 29 серпня 2022 року № 482-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено з посади провідного економіста служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10010/0144 Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» 31 серпня 2022 року у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Позивачка ознайомлена з цим наказом та отримала його копію 30 серпня 2022 року.

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області ухвалою від 05 січня 2023 року звернувся із запитом до Профспілки щодо отримання згоди або відмови виборного органу первинної профспілкової організації профспілки на звільнення ОСОБА_1 відповідно до частини дев`ятої статті 43 КЗпП України (т. 2, а. с. 1-2). На виконання вимог ухвали Профспілка надіслала суду копію протоколу чергового засідання Виконавчого комітету Профспілки від 07 березня 2023 року, відповідно до якого відмовлено в наданні згоди на розірвання трудового договору АТ «Ощадбанк» із ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 2, а. с. 25). Відмова мотивована несправедливим ставленням відповідача до праці людей та численними порушеннями трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 .

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 11 грудня 2023 року звернувся до вищого виборного органу Профспілки із запитом про надання згоди або відмови в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (том 3, а. с. 67-68). На виконання вимог ухвали керівник Профспілки, який відповідно до пункту 8. 1. Статуту Профспілки є одноособовим виборним органом Профспілки, що керує її діяльністю у час між З`їздами, повідомив апеляційний суд про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору АТ «Ощадбанк» із ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації праці, скороченням чисельності/ штату працівників, які відбулися на підставі наказу від 24 червня 2022 року № 534 «Про зміни в штатному розписі Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» (том 3, а. с. 88-97). Відмова у наданні згоди мотивована тим, що відповідачем під час звільнення позивачки не були дотримані вимоги частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та позивачці не були запропоновані усі вакантні посади, наявні в АТ «Ощадбанк».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах доводів і вимог касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (частини перша-третя статті 49-2 КЗпП України, тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У статті 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

В оцінці правомірності звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд керується тим, що суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення (постанови Верховного Суду від 15 квітня 2019 року в справі № 443/636/18, провадження № 61-1568св19; від 06 травня 2020 року в справі № 487/2191/17, провадження № 61-38337св18).

Водночас суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу (висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02 квітня 2025 року у справі № 758/4824/23, провадження № 61-16369св24; від 25 червня 2025 року у справі № 203/6457/23, провадження № 61-5021св25).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення (постанова Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 800/538/17, постанова Верховного Суду від 18 вересня 2025 року № 219/14256/18, провадження № 61-3587св25).

У цій справі суди встановили, що в АТ «Ощадбанк» відбулося скорочення штату працівників, у тому числі скорочення посади позивачки, що стало підставою для її звільнення.

Відповідно до копії особової справи з обліку кадрів, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , позивачка працювала на посаді провідного економіста служби роздрібного бізнесу ТВБВ №10010/014 Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» з робочим місцем у м. Новомиргород Кіровоградської області.

Наказом начальника Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 29 серпня 2022 року № 482-к ОСОБА_1 звільнено з посади провідного економіста служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10010/0144 Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» 31 серпня 2022 року у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Підставами звільнення позивачки у цьому наказі визначено: наказ від 24 червня 2022 року № 534 «Про зміни в штатному розписі Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк»; наказ від 27 червня 2022 року № 315-к «Про попередження ОСОБА_1 про її наступне вивільнення»; письмове попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 28 червня 2022 року; письмове повідомлення ОСОБА_1 про вакантні посади від 28 червня 2022 року з відмовою від запропонованих посад; письмове повідомлення ОСОБА_1 про вакантні посади від 15 липня 2022 року з відмовою від запропонованих посад, письмове повідомлення ОСОБА_1 про вакантні посади від 24 серпня 2022 року з відмовою від запропонованих посад.

Виведення із штатного розпису посади, з якої звільнено позивачку, було передбачено наказом начальника Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 24 червня 2022 року № 534 «Про зміни в штатному розписі Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк».

Відповідно до наказу від 27 червня 2022 року № 315 «Про попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення», який отриманий позивачкою 29 червня 2022 року, її попереджено про скорочення посади провідного економіста служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10010/0144, наслідком чого є наступне її звільнення з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 31 серпня 2022 року.

29 червня 2022 року ОСОБА_1 отримала повідомлення з додатком 1, за змістом яких їй повідомлено про вакантні посади у Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк». Згідно із змістом цього повідомлення та відмітки на ньому на переведення на всі запропоновані посади позивачка не надала своєї згоди.

15 липня 2022 року позивачка отримала повідомлення та додаток 1, за змістом яких їй повідомлено про вакантні посади в АТ «Ощадбанк» у кількості 854 вакансії. Відповідно до змісту цього повідомлення та відмітки на ньому на переведення на всі запропоновані посади позивачка не надала своєї згоди.

24 серпня 2022 року позивачка отримала повідомлення та додаток 1, за змістом яких їй було повідомлено про вакантні посади в АТ «Ощадбанк» у кількості 552 вакансії. Згідно із змістом цього повідомлення та відмітки на ньому на переведення на всі запропоновані посади позивачка не надала своєї згоди.

Відповідно до наказу начальника Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 30 червня 2022 року № 653-в «Про надання відпустки ОСОБА_1 », табеля обліку використання робочого часу позивачка перебувала у відпустці з 01 липня 2022 року до 14 липня 2022 року.

Наказом начальника Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 29 серпня 2022 року № 482-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено з посади провідного економіста служби роздрібного бізнесу ТВБВ № 10010/0144 Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» із 31 серпня 2022 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Позивачка ознайомлена з цим наказом та отримала його копію 30 серпня 2022 року.

Суди попередніх інстанцій, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що звільнення позивачки за на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено відповідно до вимог трудового законодавства, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що позивачці для ознайомлення не надано всі вакантні посади на день звільнення, то згідно з відмітками на відповідних повідомленнях ОСОБА_1 ознайомлена з усіма вакантними посадами, які існували у відповідача станом на 29 червня, 15 липня, 24 серпня 2022 року. Водночас ознайомити позивачку з вакантними посадами у період з 01 липня до 14 липня 2022 року у відповідача не було можливості, оскільки ОСОБА_1 перебувала у відпустці (наказ від 30 червня 2022 року № 653-в).

Матеріалами справи доведено і позивачкою не спростовано, що вона відмовилася від переведення на запропоновані вакантні посади, про що містяться відповідні відмітки на повідомленнях про пропозицію вакантних посад. Будь-яких причин і мотивів ненадання згоди на переведення на жодну із запропонованих вакантних посад позивачка не вказала ні в позовній заяві, ні в апеляційній та касаційній скаргах.

Наведене свідчить про те, що відповідачем вживалися всі заходи, спрямовані на переведення позивачки на іншу роботу, її подальшого працевлаштування, зокрема, 15 липня 2022 року позивачці пропонувалося 854 посади, а 24 серпня 2022 року 552 посади, в тому числі, як встановили суди, з посадовим окладом вищим, ніж у позивачки, однак з такими пропозиціями позивачка не погодилася.

Щодо переважного права на залишення на роботі, то касаційна скарга не містить посилань на конкретні обставини, які могли б указувати на наявність інших працівників, які займали таку ж саму посаду, яку обіймала позивачка, а саме посаду провідного спеціаліста роздрібного бізнесу ТВБВ № 10010/0144 - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк». Крім того, позивачка у позовній заяві не посилалася на таку підставу позовних вимог як визначення її переважного права на залишення на роботі.

Щодо доводів з приводу дискримінації позивачки за ознакою членства у профспілці, що призвело до її звільнення з роботи, колегія суддів зазначає таке.

У постанові Верховного Суду від 19 липня 2023 року у справі № 755/7916/19 (провадження № 61-9271св22) викладено висновок, що згідно із чинним законодавством основним інструментом захисту і доведення факту дискримінації, зокрема у сфері трудових правовідносин, залишається суду, а обов`язок доказування залишається за постраждалим.

Водночас у справі, яка переглядається, позивачка не довела фактів дискримінації у сфері праці стосовно неї та не надала доказів того, що її звільнення обумовлено дискримінацією за ознакою членства у профспілці.

Крім того, такі доводи касаційної скарги не відповідають матеріалам справи та спростовуються наданими відповідачем доказами, згідно з якими позивачку звільнено з роботи саме у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а будь-яких інших доказів, які б указували на те, що звільнення позивачки обумовлено її членством у профспілці матеріали справи не містять.

Колегія суддів також звертає увагу, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Подібний висновок міститься постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 752/19104/19, провадження № 61-1745св25.

У цій справі суд першої інстанції ухвалою від 05 січня 2023 року звернувся із запитом до Профспілки щодо отримання згоди або відмови виборного органу первинної профспілкової організації Профспілки на звільнення ОСОБА_1 відповідно до частини дев`ятої статті 43 КЗпП України (т. 2, а. с. 1-2). На виконання вимог цієї ухвали Профспілка надіслала до суду копію протоколу чергового засідання Виконавчого комітету Профспілки від 07 березня 2023 року, відповідно до якого відмовлено в наданні згоди на розірвання трудового договору АТ «Ощадбанк» із ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 2, а. с. 25). Відмова мотивована несправедливим ставленням відповідача до праці людей та численними порушеннями трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 .

Надавши оцінку протоколу чергового засідання Виконавчого комітету Профспілки від 07 березня 2023 року, відповідно до якого відмовлено в наданні згоди на розірвання трудового договору АТ «Ощадбанк» із ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку, що в ньому не викладено правового обґрунтування відмови у звільненні позивачки.

Крім того, Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 11 грудня 2023 року звернувся до вищого виборного органу Профспілки із запитом про надання згоди або відмови в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (том 3, а. с. 67-68). На виконання вимог цієї ухвали керівник Профспілки, який відповідно до пункту 8. 1. Статуту Профспілки є одноособовим виборним органом Профспілки, що керує її діяльністю у час між З`їздами, повідомив суд про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору АТ «Ощадбанк» із ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації праці, скороченням чисельності/штату працівників, які відбулися на підставі наказу від 24 червня 2022 року № 534 «Про зміни в штатному розписі Філії - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» (том 3, а. с. 88-97). Відмова у наданні згоди мотивована тим, що відповідачем під час звільнення позивачки не дотримані вимоги частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та позивачці не запропоновані усі вакантні посади, наявні в АТ «Ощадбанк».

Апеляційний суд, надаючи оцінку відмові Профспілки в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , виснував, що викладені у ній висновки не містять фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є порушенням законних прав позивачки.

Зокрема, суд апеляційної інстанції вважав безпідставними посилання Профспілки на те, що відповідачем під час звільнення не були дотримані вимоги частини третьої статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», якою передбачено, що у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Як зазначив апеляційний суд, ця норма містить вичерпний перелік випадків щодо обов`язку роботодавця проводити такі консультації, а саме: ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас суди встановили, що в АТ «Ощадбанк» не відбулося таких процесів як ліквідація, реорганізація підприємства, зміна форми власності або часткове зупинення виробництва, а мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників, тому у відповідача відсутній обов`язок проведення вказаних консультацій, а наявне лише таке право.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 947/6035/21, провадження № 61-12959св22.

Апеляційний суд, оцінюючи доводи Профспілки про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України про те, що позивачці не було запропоновано усі вакантні посади, наявні в АТ «Ощадбанк», вказав на їх безпідставність, оскільки такі посилання спростовуються повідомленнями, що містяться в матеріалах справи, від 29 червня, 15 липня, 24 серпня 2022 року про наявні вакантні посади. Такі повідомлення суд апеляційної інстанції вважав достатніми для того, щоб стверджувати про виконання відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України щодо надання пропозицій працівникові іншої роботи (пропозицій вакантних посад) на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Інших доводів по суті спору касаційна скарга не містить.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) вказано, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 569/370/17, (провадження № 61-27336св18) суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про незаконність звільнення позивача із займаної посади в період його тимчасової непрацездатності.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18 (провадження № 61-15809св19) вказано, що висновок апеляційного суду про те, що звільнення позивачки відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки на підприємстві дійсно мало місце скорочення чисельності штату, відповідає положенням пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 761/41149/16, (провадження № 61-508св18), встановивши, що позивача звільнено із займаної посади 23 жовтня 2016 року, копію трудової книжки вручено працівнику в день видачі спірного наказу, з позовом позивач звернувся 21 листопада 2016 року, не пропустивши місячний строк позовної давності, тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду із позовом.

У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 226/1660/18 (провадження № 61-7116св19) вказано, що суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що наявне у матеріалах справи рішення профспілки про відмову в наданні згоди на звільнення позивача не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Отже, висновок суду про те, що відповідач мав право звільнити працівника без згоди профспілкового органу є обґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 695/2369/18 (провадження № 61-20155св19), встановивши, що вакантні посади позивачу були запропоновані лише 23 червня 2018 року, тобто на наступний день після видання наказу про звільнення, і лише у межах філії Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк», суди дійшли правильного висновку, що порушення трудових прав позивачки призвело до її незаконного звільнення, що є підставою для її поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до положень статті 235 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та задовольняючи позовні вимоги, вказав, що відповідач не довів, а суди не встановили, чи було профспілковим комітетом УСЗН Сватівської РДА на подання відповідача надано згоду на припинення трудового договору із ОСОБА_1, як це передбачено частиною першою статті 43 КЗпП України. Отже, відповідачем порушено установлений законом порядок звільнення позивачки у контексті виконання вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно із попередженням про наступне вивільнення та частини першою статті 43 КЗпП України щодо отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення позивачки.

У постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 761/9006/22 (провадження № 61-9293св23) суди не встановили порушень відповідачем норм трудового законодавства під час звільнення позивачів, тадійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові.

У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 569/15539/22 (провадження № 61-17888св23) колегія суддів погодилася з висновками суду апеляційної інстанції про наявність у відповідача змін в організації виробництва і праці, які стали підставою для скорочення штату працівників.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 755/12428/22 (провадження № 61-9508св23) суд касаційної інстанції зазначив, що право на залишення на роботі, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України, враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, у даному випадку мало місце виключення зі штатного розпису підприємства лише посади провідного економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності у відділі внутрішнього аудиту, яка була єдиною. Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2024 року у справі № 766/544/21 (провадження № 61-15192св23), колегія суддів погодилася з висновком апеляційного суду про те, що вакантна станом на 19 жовтня 2020 року та після цієї дати посада електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування, з урахуванням роботи, яку виконував позивач до звільнення (головний інженер), та його кваліфікації, мала була бути запропонована ОСОБА_1, чого не було зроблено відповідачем.

Отже, аналізуючи надані заявником для порівняння постанови Верховного Суду щодо застосування норми права без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду, колегія суддів звертає увагу, що наявність самих лише висновків Верховного Суду у певній справі не достатньо. Обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд виклав висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто підставою касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 910/12405/21, від 09 квітня 2024 року у справі № 910/6316/23 та інших.

Крім того, постановами Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16 (провадження № 61-787св18), від 28 квітня 2021 року у справі № 755/14564/18 (провадження 61-2029св20), від 18 серпня 2021 року у справі № 659/51/20 (провадження № 61-537св21) вказані справи передано на новий розгляд до суду першої інстанції, а постановами від 20 липня 2022 року у справі № 201/264/20 (провадження № 61-4292св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 756/10674/19 (провадження № 61-11106св20) - на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тому висновки Верховного Суду у зазначених справах не сформовано.

Також у касаційній скарзі міститься посилання на необхідність відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 10 травня 2022 року у справі № 316/285/20, згідно з яким відсутність рішення профспілки під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом під час вирішення трудового спору. Заявник указує, що аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 756/936/18 та від 22 червня 2022 року у справі № 640/942/20, від яких є потреба відступити, оскільки, на думку заявника, не звернення роботодавця з поданням до профспілки про надання згоди на звільнення її члена повинно бути самостійною підставою для поновлення працівника на роботі.

Колегія суддів звертає увагу, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього ЦПК України в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі 920/577/20 касаційний суд виснував, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою

на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

З урахуванням того, що процесуальні положення пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України є уніфікованими, висновки, викладені у зазначеній постанові Верховного Суду, підлягають застосуванню щодо справи, яка переглядається.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, у постанові послався на висновок, викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18).

У цій постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що як при звільненні члена профспілкової організації без дотримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (статті 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП України) суд має зупинити провадження у справі та запитати відповідний орган згоди на звільнення. Відсутність такого рішення під час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для поновлення його на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом під час вирішення трудового спору.

Водночас заявник у касаційній скарзі не обґрунтував необхідність відступу від висновків, викладених у постанові від 10 травня 2022 року у справі № 316/285/20, від 21 жовтня 2020 року у справі № 756/936/18 та від 22 червня 2022 року у справі № 640/942/20. Крім того, суд апеляційної інстанції у постанові не посилався на вказані вище постанови Верховного Суду, натомість на обґрунтування своєї правової позиції у цій справі послався на постанову від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оскарженими судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 12 липня 2023 року у незміненій частині та постанову Кропивницького апеляційного суду від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська