Провадження № 2/727/122/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Гавалешка П.С.

при секретарі Бринзилі Б.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача Морозової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, посилаючись на те, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності 6/8 частки житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищевказану частину будинковолодіння позивач набув у власність у порядку спадкування після смерті його матері.

Інших 2/8 частин вказаного будинковолодіння зареєстровані за сестрами позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , по 1/8 частки за кожним.

В подальшому, враховуючи похилий вік позивача, він виявив бажання подарувати 6/8 частин належного йому будинковолодіння своїй доньці.

Зокрема, з метою підготовки документів для укладення договору дарування, 19 квітня 2024 року позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг м. Чернівці з метою отримання Витягу про зареєстрованих осіб у належному йому будинковолодінні. Однак із отриманого витягу № 609014 від 19.04.2024 року позивачу ОСОБА_1 стало відомо, що у належному йому будинковолодінні 03 червня 2023 року було зареєстровано місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дану реєстрацію було проведено без його згоди як співвласника нерухомого майна.

У відповідь на адвокатський запит Департамент надання адміністративних послуг ЧМР зазначило наступне: «До ЦНАП Чернівецької міської ради 01.06.2023 року звернувся батько малолітньої дитини ОСОБА_3 із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_9 за вищевказаною адресою».

Із вищенаведеного позивачу фактично стало відомо, що племінник позивача, ОСОБА_3 , який зареєстрований у будинковолодінні з 2001 року, однак вже більше 5 років не проживає за місцем реєстрації, задекларував місце проживання своєї малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем своєї реєстрації.

Однак звертає увагу суду на те, що відповідач вже більше 5 років не проживає за місцем своєї реєстрації, і відповідно його малолітня дитина ОСОБА_9 , з моменту реєстрації жодного дня не проживала з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачу відомо, що відповідач ОСОБА_3 разом із своєю дружиною та донькою мають постійне місце проживання, де і фактично проживають. За місцем реєстрації відповідач за останніх 5 років не повертався, вселитися не намагався, в органи поліції з приводу вселення не звертався.

Також, як вбачається з документів, доданих до відповіді на запит Департаменту надання адміністративних послуг ЧМР, станом на дату звернення ОСОБА_3 із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), малолітня дитина ОСОБА_9 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . З цих же документів з?ясувалось, що за вищевказаною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є матір?ю малолітньої ОСОБА_9 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 2040.

Оскільки між позивачем ОСОБА_1 та іншими співвласниками будинку існують неприязні стосунки, вважають, що відповідач ОСОБА_3 , який є сином іншого із співласників, навмисно, з метою чинення перешкод позивачу у розпорядженні належним йому на праві власності майном, задекларував місце проживання своєї малолітньої дитини, яка мала задеклароване місце реєстрації разом із матір?ю, за місцем своєї реєстрації, усвідомлюючи при цьому, що в разі реєстрації місця проживання дитини у будинку, жоден із співвласників не зможуть розпорядитися ним на власний розсуд.

Таким чином, оскільки відповідач та його малолітня дитина у спірному будинку не проживають більше 5 років, не оплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку, то вони повинні вважатись таким, що втратили право користування ним, оскільки їх реєстрація у вказаному будинку чинить позивачу, як співвласнику перешкоди у розпорядженні майном, зокрема реєстрація малолітньої дитини у будинку унеможливлює подарувати належне ОСОБА_1 майно своїй доньці.

Крім того, факт непроживання відповідача та його малолітньої дитини за місцем реєстрації також підтверджується Актом КП «Містосервіс» № 316 від 24 вересня 2024 року.

Позивач зазначає, що оскільки батько малолітньої дитини втратив право користування жилим приміщенням, бо не проживає за місцем реєстрації разом з дитиною вже більше 5-ти років, а тому малолітня ОСОБА_9 в силу норм чинного Законодавства також підлягає визнанню такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

За таких обставин вважає, що права позивача ОСОБА_1 вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження майном підлягають захисту, оскільки відповідач та його малолітня дитина не є власниками чи квартиронаймачами, безпідставно значаться зареєстрованими за адресою місцезнаходження спірного будинку, не несуть будь-яких витрат на утримання житла, чим чинять позивачу як співвласнику перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а тому права позивача підлягають захисту шляхом визнання відповідача та його дитини такими, що втратили право користування житловим приміщенням внаслідок їх відсутності у ньому без поважних причин, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірне житлове приміщення, але на час розгляду справи протягом тривалого часу в ньому не проживають.

Тому на підставі вищевикладеного просить суд винести рішення, яким усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном, визнавши ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його малолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право на користування Будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.10.2024 року відкрито провадження по справі.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Морозова О.В. спрямувала до суду відзив, в якому зазначила наступне.

Відповідач зазначає суду, що із позовними вимогами ОСОБА_1 та доводами і аргументами останнього, які викладено у тексті позову, він не погоджується, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а доводи позивача голослівними і неправдивими, з огляду на наступне.

Зазначає, що дійсно, позивачу належить на праві власності 6/8 частки житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Інших 2/8 частин вказаного будинковолодіння зареєстровані за третіми особами по даній справі, а саме: ОСОБА_5 та матері відповідача - ОСОБА_8 , по 1/8 частки за кожним.

Також зазначає і те, що дійсно ОСОБА_3 , який зареєстрований у будинковолодінні з 2001 року, задекларував місце проживання своєї малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за місцем своєї реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 .

Однак, реєстрація місця проживання дитини - ОСОБА_9 разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 , пов?язано в першу чергу із тим, що у відповідача та його дружини - ОСОБА_10 відсутнє на праві власності та користування будь-яке нерухоме майно (житловий будинок/квартира), за адресою знаходження якого можлива реєстрація місця проживання донечки.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта № 402395675 за відповідачем не зареєстровано жодне нерухоме майно.

На даний час місце реєстрації дружини відповідача - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , тобто за місцем знаходження прихистку для безхатьків.

Що стосується реєстрації місця проживання дитини та її матері - ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , як про це вказує позивач, зазначає суду, що власником зазначено житлового будинку є мати ОСОБА_10 , яка через неприязні відносини з донькою зняла з реєстрації останню і її дитину (свою онуку).

Разом з тим, позивач вказує, що відповідач разом з дружиною та спільною дитиною мають постійне місце проживання, де і проживають. Також позивач зазначає, що відповідач більше п?яти років не з?являється за місцем своєї реєстрації, вселитись не намагався та до органів поліції не звертався, не оплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не провадить плату за користування житловим приміщенням. Відповідач категорично не погоджується, з огляду на наступне.

Перш за все зазначає суду, що у відповідача відсутнє на праві власності будь-яке нерухоме майно, в тому числі житлова нерухомість, де останній міг би проживати у належних умовах разом із дружиною та малолітньою дитиною. Відповідач, його дитина та дружина, окрім зареєстрованого місця проживання наразі тимчасово (періодично) мешкають (ночують) у дачному будинку, який належить на праві власності його матері - ОСОБА_8 . Проте в згаданому будинку відсутні належні умови для проживання, зокрема і для малолітньої дитини, так як наявні труднощі з електроенергією, газопостачанням та інше. Разом з тим, відповідач та його сім?я зовсім не залишали місце своєї реєстрації та постійно, зокрема протягом останніх двох років, майже щодня навідуються за адресою знаходження житлового будинку АДРЕСА_1 .

Так дружина відповідача і їх спільна дитина по дорозі в садочок постійно заходять до своєї бабусі - ОСОБА_8 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , яка вже по традиції кожного ранку супроводжує онуку в садочок. Так само ОСОБА_10 та ОСОБА_9 кожного дня після садочку ввечері приходять за адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_10 або ОСОБА_8 готують вечерю, і очікують повернення чоловіка ОСОБА_3 після роботи. Після спільної вечері відповідач з дружиною повертаються ночувати в дачний будинок, а їх спільну малолітню дитину часто залишають на ночівлю у своєї бабусі за місцем своєї реєстрації. Що стосується відповідача та його дружини, останні рідко залишаються ночувати за адресою реєстрації, так як у вказаному будинку не має достатньо місця на ще одну сім?ю, а також через те, що позивач не бажає присутності відповідача і його сім?ї за адресою: АДРЕСА_1 .

Востаннє коли відповідач залишався за адресою своєї реєстрації, позивач вчинив словесну сварку із матір?ю відповідача, якій належить на праві власності частка у будинку, після чого стан здоров?я матері погіршився. Тому, з метою збереження здоров?я матері і враховуючи її вік, відповідач мінімізував періоди ночівлі за місцем реєстрації, з метою недопущення нових конфліктів.

Відповідач не погоджується із твердженнями позивача в частині навмисної реєстрації ним своєї дитини за адресою: АДРЕСА_1 , задля чинення позивачу перешкод у розпорядженні його майном. Відповідач не реєстрував місце проживання дитини виключно для того аби навмисно чинити перешкоди позивачу, так як по-перше у дитини відсутнє будь-яке інше місце реєстрації (з попереднього місця реєстрації мати дитини і дитину було знято), а у батьків ОСОБА_9 відсутнє на праві власності будь-яке інше житло, де вона може проживати та бути зареєстрованою, а по-друге на момент проведення реєстраційних дій місця проживання дитини, відповідачу не було відомо про наміри позивача подарувати своїх 6/8 часток у праві власності на житловий будинок на користь своїх рідних.

Також у абз. 17 арк. 2 тексту позовної заяви позивач особисто підтвердив, що між ним та його сестрами і відповідачем наявний конфлікт інтересів з приводу спадкової маси (житлового будинку АДРЕСА_1 ). Саме через напруженість відносин між рідними, відповідач і його сім?я не можуть постійно проживати у одному будинку з позивачем, так як останній не бажає їх присутності.

Тому на підставі вищевикладеного просить суд відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в інтересах якої діє її батько, Треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, за їх необґрунтованістю та безпідставністю. Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , понесені ним витрати на правничу допомогу в сумі 10500 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилалися на обставини викладені у відзиві. Також зазначив, що на рік приблизно проживає із сім`єю в даному будинку два місяці.

Треті особи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу в їх відсутності, при вирішенні справи врахувати інтереси дитини.

Свідок ОСОБА_10 зазначила, що відповідач є її чоловіком. Будинок по АДРЕСА_1 є батьківським будинком, будинок свекрухи та її брата. Свідок зазначила, що разом із відповідачем та їхньою дитиною проживають у даному будинку тимчасово, коли холодно. Фактично живуть на дачі, але там нема умов для проживання зимою. У власності її та відповідача майна немає. Одна із проблем, щоб повернутися жити на постійній основі в буд. АДРЕСА_1 - мало місця, стверджувала, що їм зазначали, що вони заважають користуватися будинком. Кожен вечір та ранок перебувають у будинку.

Свідок ОСОБА_13 зазначила, що відповідач є племінником її чоловіка. Зазначає, що сім`я відповідача живе і в даному будинку, і на дачі. Постійно їх бачить. ОСОБА_14 , дочка ОСОБА_3 , є у будинку по АДРЕСА_4 ., сварок не чула, в будинку живуть мирно, бачить сім`ю постійно.

Свідок ОСОБА_15 є сусідкою позивача та відповідача, кожен день приходить до них, спілкується з ними, ОСОБА_3 та його сім`я проживають у будинку. Часто відповідача бачить, свідок може зробити висновок, що ОСОБА_3 разом із сім`єю проживає у будинку АДРЕСА_1 , на постійній основі.

Свідок ОСОБА_16 є сусідом позивача, відповідача також знає, зазначив, що відповідач жив у будинку, коли був малий. Рідко сім`ю відповідача бачить, свідок до будинку не заходить, проходить тільки повз, все тихо.

Свідок ОСОБА_17 є сусідкою позивача навпроти. Відповідача бачить з држиною, коли приїжджає, дитину рідко бачить. Щодо того чи ОСОБА_3 разом із сім`єю живуть у будинку не знає, свідок до будинку не заходить, ОСОБА_3 приїжджає до мами в гості, бачить транспортний засіб ОСОБА_3 . Іноді також бачить, як бабуся з внучкою іде в магазин.

Заслухавши сторони, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов висновків щодо відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності 6/8 частки житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину від 13.03.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-103 та Витягу з Державного реєстру речових прав № 325547738.

Інших 2/8 частин вказаного будинковолодіння зареєстровані за сестрами позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , по 1/8 частки за кожним згідно інформації з Державного реєстру речових прав № 325547738.

ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 , батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_10 згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 05.11.2020 року. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади № 2023/004135891 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 16.11.2020 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади про реєстрацію місця проживання особи № 543372 ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 18.09.2001 року по теперішній час.

Згідно Довіди про реєстрацію місця проживання від 21.02.2020 року № 345 ОСОБА_10 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 21.05.2012 року по теперішній час.

У відповідь на адвокатський запит від 15.05.2024 року Департамент надання адміністративних послуг ЧМР зазначило наступне: «До ЦНАП Чернівецької міської ради 01.06.2023 року звернувся батько малолітньої дитини ОСОБА_3 із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) без згоди власника за адресою АДРЕСА_1 з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_9 ».

ОСОБА_3 за місцем реєстрації, задекларував місце проживання своєї малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем своєї реєстрації за адресою АДРЕСА_1 згідно заяви № 543372 від 01.06.2023 року.

Згідно Акту № 316 підтвердження фактичного місця проживання від 24.09.2024 року КП «Містосервіс», зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстровані, але не проживають у будинку АДРЕСА_1 , про що свідчать сусіди ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів, а саме ОСОБА_3 , то відомості відсутні.

Згідно квитанцій про сплату комунальних послуг, а також послуг за утримання будинку, оплачувала ОСОБА_8 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади № 2024/011413702 ОСОБА_10 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 21.05.2012-02.09.2024 рр.

За адресою АДРЕСА_3 ОСОБА_10 зареєстрована з 06.11.2024 року згідно витягу з реєстру територіальної громади № 2024/013416421.

Перебування ОСОБА_3 та його доньки у приміщенні житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується фотографіями.

Як проголошено у статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, згідно з частинами першою, другою якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті (частина п`ята статті 71 ЖК України).

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №755/1139/18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2024 року у справі №161/126/23 вказано, що «процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі №490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц, від 25 серпня 2020 року у справі №569/12832/16-ц, від 22 грудня 2021 року у справі №758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі №344/9319/19.

Як зазначено відповідачем та свідками, сім`я відповідача та сам відповідач тимчасово покидав спірне приміщення, однак повернення відповідача до жилого приміщення у цей строк, яке він займав, перериває строк тимчасової відсутності.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява №66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, cуд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява №28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц, наведені такі правові висновки.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі, що розглядається, визнання відповідача з його малолітньою донькою в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок якого ОСОБА_3 та його малолітня донька можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Судом встановлено, що відповідач немає іншого жилого приміщення на праві власності, яке б задовольняло його потреби у житлі.

Отже, права відповідача також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Позивач жодним чином не довів, що реєстрація місця проживання відповідача та його малолітньої доньки у спірній квартирі перешкоджають йому користуватись своїм майном.

Крім того, не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим несплата комунальних послуг, оскільки сама по собі відсутність плати за комунальні послуги не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення.

Так, пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 року №572 встановлено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У зв`язку з цим, інші співвласники, які належним чином сплачують комунальні послуги як за себе, так і за іншого співвласника, вправі вимагати через суд стягнення в порядку регресу частину понесених витрат з недобросвісного співвласника/користувача.

Таке право забезпечується ч.1 ст.544 ЦК України, а тому позивач не позбавлений права на звернення до суду за захистом свого порушеного права у разі наявності такого.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи вищевикладене суд приходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Представник відповідача просила суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 10500 грн.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та адвокатом Морозовою О.В. було укладено угоду про надання правничої допомоги від 29.10.2024 року, також було укладено акт наданих послуг від 07.11.2024 року до угоди про надання правничої допомоги від 29.10.2024 року, яким визначено порядок та розмір оплати наданої адвокатом професійної правничої допомоги.

Відповідно до умов договору та акту наданих послуг, відповідачем сплачено гонорар адвокату в розмірі 10500 грн., що також підтверджується рахунком-фактурою від 07.11.2024 року та довідкою виданою адвокатом Морозовою О.В. про отримання грошових коштів від ОСОБА_3 .

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Цивільне процесуальне законодавство окреслило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості й достовірності відображеної у них інформації.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Оцінюючи співмірність, реальність та пропорційність судових витрат, які просить стягнути сторона відповідача, а також те, що зазначена категорія справ є справою незначної складності та по них є стала судова практика, що в свою чергу не потребувало додаткових зусиль та знань, суд вважає, що визначений та сплачений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу не відповідає зазначеним критеріям.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Отже, дослідивши заяву про стягнення судових витрат та додані до неї документи, враховуючи складність справи, тривалість судових засідань та обсяг виконаної роботи, суд вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу в сумі 10500 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і неспівмірні із виконаною роботою в суді.

Ураховуючи наведене, оцінивши подані докази на підтвердження понесених витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин даної справи, суд доходить висновку, що витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи в суді, підлягають зменшенню до 6000 гривень. Тому з позивача необхідно стягнути на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 5, 10-13, 76-81, 82, 141, 258, 259, 263-268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , понесені витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя П.С. Гавалешко