Запорізький апеляційний суд
Провадження № 22-ц/807/1859/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Шатохіна Сергія Анатолійовича на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом, який у квітні 2025 року уточнила, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог обґрунтовано тим, що 24 жовтня 2021 року невстановлена особа незаконно використала персональні дані позивача та в подальшому оформила декілька кредитних договорів в різних установах.

В подальшому, їй стало відомо, що на її ім`я оформлено мікрокредити в установах, як ФК «Служба миттєвого кредитування», ФК «Кредит-Капітал», ФК «Нові Кредити», ФК «Кіф».

Станом на 16 січня 2024 року за даними Бюро кредитних історій фінансові компанії «Служба миттєвого кредитування», ФК «Кредит-Капітал», ФК «Нові Кредити», ФК «Кіф» вилучили записи щодо кредитної заборгованості на ім`я ОСОБА_1 ..

Як вбачається з Кредитного звіту Українського Бюро кредитних історій, нібито, позивачкою було укладено кілька кредитних договорів, серед яких і договір з ТОВ «Служба миттєвого кредитування» №152 від 24 жовтня 2021 року.

Позивачем не підписувались жодні кредитні договори, не отримувались грошові кошти. При укладені зазначеного вище кредитного договору не було дотримано письмової форми договору, що відповідно до ст.15,16,1055 ЦК України та п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить про їх недійсність. Жодною фінансовою компанією не надано доказів перерахування грошових коштів на рахунки позивача та взагалі не надано жодних доказів існування кредитних договорів.

Вказує, що 24 жовтня 2021 року вона не подавала заявок на отримання кредитів, не мала волевиявлення на оформлення кредитних договорів та не отримувала коштів від фінансових установ, зокрема 24 жовтня 2021 року не вкладала з ТОВ «Служба миттєвого кредитування» кредитний договір №152. В даному випадку у кредитора відсутні докази проходження позивачем будь якої верифікації перед кредитором, ознайомлення позивача з умовами кредитного договору та погодження позивачем цих умов.

За фактом незаконних дій по відношенню до неї вона звернулась 24 жовтня 2021 року до Деснянського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві. Кримінальне провадження зареєстровано у Єдиному реєстрі досудових розслідувань 25 жовтня 2021 року №0002520.

Також вона звернулася до фінансових компаній, зокрема ФК «Служба миттєвого кредитування» з метою врегулювання вказаної ситуації. Натомість відповідач її звернення проігнорував. Зазначає, що весь час вона піддається з боку відповідача різним незаконним діям, які порушують її права. На її думку такі дії відповідачів мають ознаки нечесної підприємницької практики, яка прямо заборонена статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відтак відповідно до даних Українського бюро кредитних історій за позивачем закріплено заборгованість перед ТОВ «Служба миттєвого кредитування» за договором №152 про що свідчать кредитні звіти з офіційного сайту УБКІ.

08 листопада 2021 року позивач надіслала на адресу відповідача інформаційний запит в якому повідомила про вчинення щодо неї шахрайських дій та одночасно попросила надати виписку по руху грошових коштів з зазначенням їх повних реквізитів як відправника так і отримувача та відомості про інструменти (засоби) доступу до рахунків з зазначенням переліку пристроїв з яких здійснювався вхід, реєстрація тощо. Замість надання запитуваної інформації відповідачем було надіслано на поштову адресу позивача повідомлення про погашення заборгованості. Станом на 16 січня 2024 року за даними Бюро кредитних історій фінансові компанії ФК «Служба МК» (бистрозайм) не вилучено записи щодо кредитної заборгованості на ім`я позивача.

На підставі викладеного ОСОБА_1 посилаючись на положення ст. с. 203, 215 ЦК України просила суд визнати договір №152 від 24 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» недійсним.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2024 року справу №754/16243/24 передано для розгляду за підсудністю до Орджонікідзевького районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Орджонікідзевького районного суду м. Запоріжжя від 02 січня 2025 року прийнято до провадження заяву про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , представник, адвокат Шатохін Сергій Анатолійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що ОСОБА_1 не підписувала з ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відповідні договори за допомогою електронного підпису. Зазначає, що зі сторони позивачки було доведено, що саме вона особисто не укладала кредитний договір і не отримувала кредитні гроші, спірний договір укладено невідомою особою поза волею позивачки, використавши її персональні дані для отримання цього кредиту.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу ОСОБА_1 було доставлено до її електронного кабінету 10 вересня 2025 року, про що свідчить довідка працівника Запорізького апеляційного суду (а.с.163). Крім того інтереси ОСОБА_1 представляє адвокат Шатохін С.А., якому також було доставлено ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу до його електронного кабінету 10 вересня 2025 року 13:10:09 (а.с.164).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, ч .2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 0,00 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, та встановлені судом першої інстанції обставин цієї справи, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин відповідні норми ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію» і вказав, що договір може укладатися і в електронній формі. Надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції зазначив про те, що оспорюваний договір укладено саме позивачем в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора. ОСОБА_1 не довела, що не підписувала електронним підписом, а її документи, які використовувалися при укладенні договору, були нею втрачені. При цьому кредитний договір укладено позивачем в онлайн форматі, він пройшов процедуру веритифікації, а кредитні кошти за оспорюваним договором кредиту перераховувись позивачу на її банківську картку АТ «ПриватБанк» і остання їх не повертала товариству.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що ТОВ «Служба миттєвого кредитування», у відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є юридичною особою з основним видом діяльності за КВЕД:73.20Дослідження кон`юктури ринку та виявлення громадської думки, Інша: 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у(а.с.23-24).

24 жовтня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №152 на суму 3100,0 гривень на строк 16 днів (а.с.93-95).

Згідно з п.4.15 договору, сторони дійшли згоди, що цей договір укладається у письмовій формі у вигляді електронного документа створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг». Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

За твердженням позивача, цей кредитний договір вона не підписувала, в тому числі електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Вказане замість неї здійснила невідома особа.

Про даний факт 24 жовтня 2021 року було подано відповідну заяву до правоохоронних органів та внесено відомості в ЄРДР за №0002520 (а.с.5).

Позивач у цій справі просив суд визнати кредитний договір недійсним з підстав його непідписання; неузгодження всіх істотних умов для кредитного договору, зокрема, таких як предмету договору, ціни договору, умови та строк надання кредитних коштів, умови та строк погашення кредиту боржником, вчинення відносно неї невідомою особою шахрайських дій, які заволоділи її персональними даними та в подальшому оформили низку кредитних договорів, зокрема 24 жовтня 2021 року з ТОВ «Миттєва служба кредитування».

Відповідно до статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторон і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів Україні" платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно з статтю 2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України "Про захист персональних даних" не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України "Про захист персональних даних" встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази а своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, встановивши, що оспорюваний позивачем кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про електронну комерцію", а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідного договору недійсним.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі N 757/40395/20 (провадження N 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі N 757/40396/20 (провадження N 61-850св22), від 04 грудня 2023 року у справі №212/10457/21 та інших, які обґрунтовано враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 не доведено порушення її прав при укладенні відповідного договору, що є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на її рахунок.

Відповідно до Заяв-анкет для отримання кредиту "Ознайомившись з кредитним договором, додатком 2 - Умови надання та обслуговування кредитів, що розміщені на офіційному сайті, та погодившись з ними, ознайомившись із Правилами про порядок надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариства, прошу Товариство надати мені кредит на особисті потреби у розмірі 3100,00 грн. Розмір затвердженої суми 3100,00 грн.".

Згідно із п. 1.1. Умов надання та обслуговування кредитів від 24.10.2021 року, за цим Договором Товариство зобов`язується надати Позичальникові Кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується Сторонами в Заяві-Анкеті, яка є Додатком до цього Договору та є невід`ємною його частиною (надалі за текстом - Заявка-Анкета), на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом, нараховані згідно умов цього Договору його Додатків та Правил. Отже, предмет договору визначений сторонами.

Відповідно до Заяв-анкет для отримання кредиту визначено ціни договору: N 152 - 3100,00 грн. Таким чином, ціну договору визначено сторонами.

Згідно із п. 1.1. Умов надання та обслуговування кредитів від 24.10.2021 року, за цим Договором Товариство зобов`язується надати Позичальникові Кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується Сторонами в Заяві-Анкеті, яка є Додатком до цього Договору та є невід`ємною його частиною, на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти за користування Кредитом, нараховані згідно умов цього Договору його Додатків та Правил.

Відповідно до п. 1.3 Умов надання та обслуговування кредитів від 24.10.2021 року, кредит надається на строк визначений у Заявці-Анкеті, яка є Додатком до цього Договору та є невід`ємною його частиною.

Відповідно до Заяви-анкети для отримання кредиту визначено строки: N 152 - 16 днів.

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що умови та строк надання грошових кошті визначено сторонами. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Згідно із детальним алгоритмом отримання позики із застосуванням електронного сервісу на сайті, перш ніж отримати позику, клієнт зобов`язаний ознайомитися з правилами та умовами позики переглянувши їх по посиланню підтвердити свою згоду, поставивши відповідну галочку в пункті "З Правилами й умовами надання позики ознайомлений, і підтверджує направлення оферти у відповідності до запропонованої позики ознайомлений, і підтверджую направлення оферти у відповідності до запропонованої редакції, а також згоду на обробку персональних даних, в тому числі на передачу даних в бюро кредитних історій".

Відповідна галочка була проставлена під час укладання вищезазначеного кредитного договору, адже без цього подання заявки є неможливим.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що позивач ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, надавши про себе відповідні данні для заповнення формуляра заяви, зокрема, П.І.Б, РНОКПП, місце проживання, телефон, е-mail, дані паспорту, банківського (карткового) рахунку та банківської установи, та шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом про е-комерцію, підписав зазначені заяви (а. с. 119-122).

Заявка сформована та підписана в електронній формі, і такі дії сторін відповідають приписам статей 6 та 627 ЦК України, статей 11 та 12 Закону України "Про електронну комерцію".

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач здійснила всі дії, необхідні для ідентифікації себе в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача, самостійно ввівши всі свої дані та підписавши спірний кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Положеннями про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 року N 1070/2011, встановлено, що підтвердженням укладання фінансовою установою зі споживачем електронного договору є послідовні дії учасників електронної комерції (фінансової установи та споживача) в ІТС, якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів.

Згідно даних ІТС, наданих відповідачем до відзиву (а.с.88-92), ТОВ «Служба миттєвого кредитування» здійснило укладання електронного договору, що підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора у вигляді алфавітно-цифрової послідовності. Підписання кредитного договору здійснювалося за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором шляхом внесення на сайті коду, отриманих на телефон позивача.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а. с. 119-122), і такі дії сторін відповідають приписам статей 6 та 627 ЦК України, статей 11 та 12 Закону України "Про електронну комерцію".

Крім того, ОСОБА_1 була ідентифікована системою BankID НБУ sidBi = 4dd5b3e5-9d09-4024-9a9e-1f memberId = , що також підтверджує факт укладення договору.

Натомість, ОСОБА_1 не довела, що телефонний номер, з використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором кредитного договору, їй не належить.

Крім того, при отриманні кредиту позичальник заповнює відповідну анкету, яка містить інформацію про позичальника. Проте, ОСОБА_1 не спростовано відповідні відомості й не доведено, що вони не відповідають дійсності.

Колегія суддів погоджується з тим, що без введення позичальницею відповідних даних, здійснення її верифікації, передання нею та отримання товариством персональних даних від позивачки з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивачки, які стосуються підписання кредитного договору.

Суд першої інстанції правильно врахував, що грошові кошти за спірним договором, укладеним позивачем із ТОВ «Служба миттєвого кредитування», перераховувалися на платіжну картку НОМЕР_1 , відкриту в АТ «ПриватБанк», що позивачем не спростовано.

Доводи апеляційної скарги у цій частині спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, а тому відхиляються апеляційним судом.

При цьому, з урахуванням форми укладення оспорюваного правочину, безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги про не укладення оспорюваного договору, оскільки є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Апеляційний суд погоджується з тим, що без введення ОСОБА_1 логіна і паролю в інтернет-банкінгу (де вона обслуговується), які відомі виключно останній, здійснення її верифікації, передання нею та отримання відповідачем персональних даних від позивача з метою укладення договору, є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивача, як і незаконності заволодінням її персональними даними, як то вирок суду. Також, будь-які відносини позивача із третіми особами не можуть впливати на дійсність вищезазначеного кредитного договору сторін у цій справі.

Само по собі звернення позивача до правоохоронних органів 25.10.2021 року із заявою про вчинення відносно не ї24.10.2021 року невстановленою особою кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 182 КК України (невстановлена особа незаконно використала персональні дані ОСОБА_1 та в подальшому оформила кредити в макрофінансових кредитних установах, витяг із ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження N 0002520 від 25.10.2021 року а.с.5) нічого у цій справі не спростовує і не підтверджує. Оскільки, в силу вимог ст. 82 ч. 6 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Надавши оцінку доказам у їх сукупності, суд першої інстанції вірно вважав,що ОСОБА_1 уклала відповідний договір №152 від 24 жовтня 2021 року з ТОВ «Служба миттєвого кредитування» й відсутні правові підстави для визнання цього договору недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги указаного не спростовують, вони згодяться до власного тлумачення норм права та незгоди з висновками суду першої інстанції,що не може бути правовою підставою для їх скасування.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Суд першої інстанції вірно врахував вказані обставини та норми права та ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Шатохіна Сергія Анатолійовича - залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення , проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 09 жовтня 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.