К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року місто Київ

справа № 357/18379/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/14490/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Ярмоли О.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Надія Петрівна про розірвання договору дарування,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Надія Петрівна про розірвання договору дарування.

Позов мотивовано тим, що 19 серпня 2006 року між ним та його донькою ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Руденко Н.П., відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарував своїй доньці житловий будинок АДРЕСА_1 , з відповідними господарськими будівлями та спорудами.

Позивач на час укладання договору дарування був чоловіком похилого віку, йому вже виповнилося 71 рік, та на той час у нього вже почалися проблеми зі здоров`ям, почалася розвиватися хвороба Паркінсона, він потребував сторонньої допомоги і допомоги по утриманню будинку, щоб він не «розвалився».

Позивач вважав, що донька буде надавати допомогу по утриманню будинку, але в дійсності між ними склалися не зовсім близькі і родинні відносин.

Станом на 2006 рік відповідач проживала окремо в місті Києві, дуже рідко навідувалася до батька, певний час по будинку трішки допомагала, однак у будинок не заселялася, не проживала там.

Наразі обдарована не з`являється в подарованому їй будинку, не користується ним, витрат на утримання дарованого будинку не несе. Останні 2 роки з відповідачем немає зв`язку, немає інформації про її місцезнаходження, а тому позивачем була подана заява до Національної поліції України щодо встановлення місця перебування ОСОБА_2 . На що була отримана відповідь, що до кінця проведеної перевірки встановити місце перебування та зв`язок з ОСОБА_2 не виявилося можливим.

Будинок наразі знаходиться у занедбаному стані та потребує негайного ремонту, оскільки відбуваються постійні протікання даху в кухні та ванній кімнаті. Відповідач своїм відношенням до подарованого їй нерухомого майна створює загрозу безповоротної втрати дарунка, який має для позивача велику немайнову цінність, оскільки в цей будинок було вкладено багато сил та праці, і взагалі цей будинок пов`язаний з усім життям позивача. Відповідач при сварках вказувала на те, що даний дарунок їй взагалі вже не потрібен і вона його готова продати за безцінь аби позбутися.

Позивач вказує, що договір дарування був укладений, але будинок фактично не перейшов у дар відповідача, до будинку вона так і не вселялася, там залишається проживати позивач, існує реальна загроза втрати дарунку (будинку), оскільки за будинком треба доглядати.

З огляду на викладені обставини, посилаючись на положення статті 727 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд розірвати договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , від 19 серпня 2006 року, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Н.П.

Заочним рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 10 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не було надано належної оцінки звіту експерта та не надано оцінки стану будинку і значення його немайнової цінності для позивача.

Вказує, що оскільки відповідачка самоусунулася від збереження дарунку, цим фактично нею вчиняються дії, спрямовані на безповоротну втрату дарунку, а саме будинку.

Вважає, що цей будинок не можливо вважати майновою цінністю, оскільки сторони оцінили цей дар в 4 701,00 грн. і враховуючи його стан він є моральною втіхою для позивача, аніж майновим здобутком у разі розірвання договору дарування.

Посилається на неврахування судом висновку Об'єднаної палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 жовтня 2020 року № 910/12787/17, в якій зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

В cудове засідання учасники справи не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно. Представник ОСОБА_1 адвокат Мочинський А.Р. надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, в якому просив відкласти розгляд справи, оскільки він не може бути присутній в судовому засіданні, так як прийматиме участь у розгляді іншої справи у Білоцерківському міськрайонному суді Київської області.

Доказів на підтвердження неможливості прибуття в судове засідання не надано.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представник не з`явився в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити справу по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представника особи чи самої особи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження неможливості прибуття в судове засідання захисника, обмеження процесуального строку розгляду справи, передбаченого ЦПК України, достатність матеріалів для розгляду справи, належне повідомлення як позивача, так і його представника, колегія суддів вважала за можливим відмовити в задоволенні вказаного клопотання та розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 та його представника - адвоката Мочинського А.Р.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави, передбачені ст.727 ЦК України для розірвання договору дарування відсутні.

Такий висновок суду грунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 19 серпня 2006 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 6).

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12315708 від 28.10.2006 вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 7).

З листа заступника начальника Білоцерківського районного управління поліції ГУ НП в Київській області О.Ковбаси від 03.11.2023 вбачається, що Білоцерківським РУП ГУ НП в Київській області розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо встановлення місця перебування та зв`язку з донькою ОСОБА_3 . До кінця проведеної перевірки встановити місце перебування та зв`язок з ОСОБА_3 не надалось можливим (а.с. 9).

Відповідно до відповіді заступника сільського голови Маловільшанської сільської ради О.Бурлаки від 02.04.2025, в Реєстрі територіальної громади відсутня інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , за адресою : АДРЕСА_1 (а.с. 60).

Матеріали справи містять звіт про проведення технічного обстеження і оцінку технічного стану основних будівельних конструкцій та інженерних мереж житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , з якого вбачається, що будинок перебуває в обмежено придатному експлуатаційному стані; несуча здатність та міцність основних несучих та огороджуючих конструкцій на сьогоднішній день зберігається, та при цьому численні тріщини, протікання покрівлі, відсутність внутрішнього опорядження призводить до того, що конструкції постійно замокають, піддаються негативному атмосферному впливу та дії вітру; вода потрапляє під фундаменти і створює нерівномірні деформаційні просадки; замовник вимушений експлуатувати будинок для постійного проживання, але відсутність рівного покриття підлог та відкрита електрична проводка робить таке проживання небезпечним (а.с. 61-79).

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору дарування на підставі статті 727 ЦК України, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідачка створює загрозу безповоротної втрати дарунка, який має для нього не тільки матеріальну цінність, а й велику немайнову цінність.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника (див. постанову Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 523/9855/17 (провадження № 61-14945св19)).

Проте законом встановлені певні правові підстави розірвання договору дарування, які передбачені, зокрема, статтею 727 ЦК України.

Відповідно до частин першої-третьої статті 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При розірванні договору дарування на вимогу дарувальника на підставі, що передбачена ч. 2 ст.727 ЦК України, визначальним є доведення обставин, що обдаровуваному було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника. Останнє, у свою чергу, зобов`язує обдаровуваного бережно та сумлінно ставитись до дарунка та забезпечувати його схоронність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Однак, спірним договором нерухоме майно не визначено будинок як такий, що становить для позивача велику немайнову цінність та не встановлено обов`язку відповідачки ставитися особливим чином до подарованого майна.

Окрім того, право на розірвання договору дарування, передбачене ч. 2 ст.727 ЦК України виникає з моменту вчинення дій обдаровуваним, що створюють загрозу безповоротної втрати дарунка, проте доказів вчинення таких дій з вини відповідачки суду не надано.

Посилання апелянта на неналежну правову оцінку судом першої інстанції наявному у матеріалах справи звіту експерта, колегія суддів відхиляє, адже за приписами ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів).

Частина 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Однак, наданий звіт експерта не може бути єдиним належним та допустимим доказом, на підставі якого можна зробити обґрунтоване припущення щодо наявності визначених ст. 727 ЦПК України підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки у більшості не стосується предмету доказування.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом висновку Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 жовтня 2020 року № 910/12787/17, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки висновок у цій справі та у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив рішення по суті позовних вимог ОСОБА_1 , яке відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: