П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 363/4354/23

Провадження № 22-ц/824/9615/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 08 жовтня 2025 року

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , подану адвокатом Писаренком Максимом Олександровичем на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року, ухваленого у складі судді Сенюта В.О.,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 31 травня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір позики.

Відповідно умов вказаного договору позики, відповідачка ОСОБА_2 взяла у позивача в борг 52 260 000,00 грн., що еквівалентно 2 000 000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути до 10 вересня 2023 року.

На підтвердження отримання відповідачкою грошових коштів та обов`язку повернути грошові кошти позивачу, ОСОБА_2 31 травня 2018 року склала розписку.

На момент отримання коштів та укладення договору позики, ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 .

Крім того, 31 травня 2018 року ОСОБА_3 надав нотаріально посвідчену заяву, згідно якої вказав, що надає згоду своїй дружині ОСОБА_2 , на укладення договору позики, відповідно до якого остання отримає від позивача грошову суму в розмірі 52 260 000 грн., що еквівалентно 2 000 000,00 доларів США, та стверджує, що вище вказаний договір укладається його дружиною в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили та вважають вигідними. Укладення договору відповідає спільному волевиявленню подружжя.

При цьому, відповідачка, на виконання умов договору, мала сплатити перший платіж в розмірі 2 613 000 грн., що еквівалентно 100 000,00 доларів США, в строк до 10 червня 2018 року, однак, умови договору не виконані, позивач не отримував жодних грошових коштів на виконання умов договору позики.

На підставі викладеного, позивач звернувся з позовом до суду та просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 2 000 000,00 доларів США.

Позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмета позову, шляхом заміни одних позовних вимог - іншими, а саме позивач вважає за необхідне змінити суму боргу на національну валюту - гривня.

Оскільки станом на 04 серпня 2023 року курс НБУ (долара до гривні) становив 36,56 грн., то до стягнення за тілом позики підлягає сума в розмірі 73 120 000,00 грн., еквівалент якої складає 2 000 000,00 доларів США.

Крім того, враховуючи положення ст. 625 ЦК України та те, що відповідачі не повернули борг, то вони повинні понести відповідальність за порушення грошового зобов`язання, сплативши 3% річних від простроченої суми, що складає 6 070 523,67 грн., та 55 699 580,07 грн. - відсотки за весь час користування кредитними коштами.

На підставі викладеного, позивач просить солідарно стягнути з відповідачів грошові кошти в сумі 134 890 103,74 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Писаренко М.О. через систему «Електронний суд» подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що в січні - лютому місяці 2018 року у ОСОБА_3 розпочалися проблеми пов`язані з професійною трудовою діяльністю, в тому числі пов`язані з реальними погрозами відносно життя та життя близьких родичів.

Наприкінці лютого 2018 року до ОСОБА_3 особисто звернувся позивач з пропозицією вирішити всі проблемні питання, якщо заявник надасть свою згоду підписати документи про те, що він нібито отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 200 000,00 дол. США.

Крім того, дружина заявника ОСОБА_2 також повинна надати свою згоду на укладення договору позики та виступити в якості поручителя за борговими зобов`язаннями.

В іншому випадку, зі слів позивача він не міг гарантувати припинення переслідування заявника, у зв`язку із чим був укладений перший договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Позивач особисто надав позивачу примірник договору позики 01 березня 2018 року для підписання, де було вказано, що він отримав грошові кошти у розмірі 85 777 651,20 грн., що еквівалентно 3 200 000,00 дол. США., та зобов`язується ці кошти повернути, рівними платежами у строк до 10 вересня 2023 року.

При цьому, примірник договору ОСОБА_1 не передавав ОСОБА_3 .

Також, після укладання першого договору, ОСОБА_1 , користуючись ситуацією спонукав та наполіг на укладенні другого ідентичного договору позики від 31 травня 2018 року між ним та ОСОБА_2 , для отримання імовірності вигоди для себе, але вже з дружиною відповідача.

При цьому, представник відповідача ОСОБА_3 стверджує, що грошові кошти за двома договорами позики подружжя не отримувало, відповідно ОСОБА_1 грошові кошти за вказаними договорами не передавав.

Таким чином, спірний договір носить безгрошовий характер.

Крім того, представник відповідача вказує, що під час укладення договору позики від 31 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , останній скористався розладами психічноемоційного стану ОСОБА_3 , отже договір позики від 31 травня 2018 року є недійсним.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04 жовтня 2023 року матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики передано за підсудністю на розгляд до Деснянського районного суду міста Києва.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04 грудня 2023 року прийнято справу до свого провадження, визначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято зустрічну позовну заяву, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва 24 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 31 травня 2018 року у розмірі 73 120 000 грн., 3 % річних у сумі - 3 226 418, 90 грн., заборгованість за відсотками - 24 112 565, 96 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 4 996,94 грн. з кожного.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем за зустрічним позовом не було доведено належними та допустимими доказами доводи, викладені у зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 відтак відсутні підстави для його задоволення.

Також враховуючи надання нотаріально посвідченої згоди відповідача ОСОБА_3 від 31.05.2018 на укладення спірного договору позики, суд приходить до висновку, що договір позики від 31.05.2018 вчинений в інтересах сім`ї, відтак відповідачі мають відповідати за вказаним зобов`язанням солідарно.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 - адвокат Писаренко М.О. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені первісного позову відмовити а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував вимоги зустрічного позову про визнання позики недійсним через відсутність доказів передачі грошових коштів, а розписка про отримання підписана під психологічним тиском під час ухвалення рішення.

Зауважив, що суд першої інстанції не надав оцінку обставинам підписання договору а саме те, що його було підписано під тиском.

Вказує, що суд не врахував положення ст. 230 ЦК України щодо правочинів, укладених під впливом обману чи примусу.

Зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено висновок судової експертизи.

Вказує, що судом було задоволено клопотання відповідача про зобов`язання позивача надати відповіді на поставлені запитання, разом з тим позивачем не було виконання вимоги суду, щодо зобов`язання позивача надати відповіді на питання, а тому позов мав бути залишений без розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за відсотками в розмірі 21 112 565,96 та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким задовольнити позов в цій частині в повному обсязі посилаючись на те, що рішення суду у вказаній частині є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Апеляційна обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не було вірно враховано відсотки за користування позикою.

22 квітня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду через засоби поштового зв`язку надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 адвокат Писаренко М.О. підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1

ОСОБА_1 підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_3 адвоката Писаренка М.О.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 31.05.2018 між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір позики.

Відповідно до умов п. 1.1. договору позики позикодавець ОСОБА_1 передає у власність позичальника ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі обумовлений цим договором, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів у термін та розмірах, що обумовлені умовами цього Договору.

Згідно п. 1.2. договору позики грошовими коштами за цим договором є національна українська валюта - гривня.

Відповідно до п.1.5 договору позики, останній укладено за письмовою згодою чоловіка позичальника - ОСОБА_3 .

Згідно п. 2.1. договору позики розмір позики за цим договором становить 52260000,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення даного договору становить 2000000,00 доларів США.

Відповідно до п. 3.1. договору позики, позика надається позичальнику строком до 10.09.2023.

Згідно п. 4.2 договору позики, сторони передбачили обов`язок позичальника повернення відповідної частини позики щоквартально у розміри та строки відповідно до графіку перебаченого даним пунктом договору. Відповідно до умов договору позики, першій платіж мав бути здійснений 10.06.2018 у розмірі 2613000,00 гн., що еквівалентно 100000,00 доларів США.

04.08.2023 позивач звернувся до відповідачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 із письмовими вимогами про дострокове повернення суми боргу за договором позики, сплати індексу інфляції, 3 % річних та пені за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Проте, вказані вимоги позивача залишені без відповіді.

31.05.2018 ОСОБА_3 підписав нотаріально посвідчену заяву, відповідно до змісту якої, останній надав свою згоду на укладення своєю дружиною ОСОБА_2 договору позики, відповідно до якого ОСОБА_2 візьме у позику у ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 52260000,00 грн., що за курсом НБУ на день підписання цієї заяви складає 2000000,00 доларів США. ОСОБА_3 вказаною заявою стверджує, що вище вказаний договір укладається дружиною ОСОБА_2 в інтересах сім`ї та на умовах, які попередньо обговорили і вважають вигідними для подружжя, укладення цього договору і відповідає спільному волевиявленню.

Позичальник ОСОБА_2 зобов`язалась здійснювати повернення відповідної частини позики щоквартально у розмірі та строки відповідно до графіку передбаченого пунктом 4.2 договору позики від 31.05.2018.

Згідно п. 4.2. у період з 10.09.2018 по 10.12.2022 щоквартально позичальник зобов`язувалась повертати позику по 2613000,00 грн., що еквівалентно 100000,00 доларів США, 10.03.2023 - 1306500,00 грн, що еквівалентно 50000,00 доларів США, 10.06.2023 - платіж становить 783900,00 грн., що еквівалентно 30000,00 доларів США, а 10.09.2023 платіж складає 522600,00 грн., що еквівалентно 20000,00 доларів США.

Проте, одержані грошові кошти за договором позики у визначений строк позивачу не повернуті.

Письмові вимоги позивача від 04.08.2023, які направлені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишені без відповіді.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги представника представника ОСОБА_3 - адвоката Писаренко М.О.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Як убачається з висновку експертів Мороза А., ОСОБА_4 та Загнітка А.,1883/1884/1885/23-21 за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої, лінгвістичної (семантико-текстуальної) та психологічної експертизи у цивільній справі № 363/4884/18 від 02 лютого 2024 року на вирішення експертів було поставлено такі питання:

Чи виконано рукописний текст у розписці про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 (сторінка 1, посередині) безпосередньо ОСОБА_3 або іншою особою?

Чи наявні у ОСОБА_3 зміни в емоційному стані та індивідуально-психологічних проявах, що перешкоджають його активному соціальному функціонуванню та виникли внаслідок примушування до підписання договору позики від 01.03.2018?

Чи є ситуація, пов`язана з примушуванням до укладення договору позики від 01 березня 2018 року та підписанням розписки про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 , психотравмувальною для ОСОБА_3 ? Якщо так, чи завдано йому моральних страждань?

У якому емоційному стані перебував ОСОБА_3 під час укладення договору позики 01 березня 2018 року?

Чи був ОСОБА_3 здатний за наведених обставин (під час укладення договору позики 01 березня 2018 року) повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення і реалізовувати його власними діями?

Чи виник емоційний стан ОСОБА_3 у період, що передував наданню ним розписки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , унаслідок дій ОСОБА_1 (систематичне приниження гідності шляхом надсилання текстових повідомлень на мобільний телефон)?

Чи містяться у текстах повідомлень, надісланих на мобільний телефон, висловлювання, виражені у формі спонукання до вчинення певних дій? Якщо так, то до яких саме дій?

Чи містяться у наданих для дослідження висловлювання твердження, які можна кваліфікувати як погрози на адресу ОСОБА_3 (адресата) щодо вчинення певних дій, а саме примушування до укладення договору (розписки), повернення коштів або приниження честі та гідності, що можна кваліфікувати як погрози чи маніпуляції емоційним станом? Якщо так, то до яких саме дій і яким саме чином?

Водночас підставами позову у даній справі є укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Таким чином, зазначений висновок експертів є неналежним доказом, оскільки він був складений у межах іншої цивільної справи № 363/4884/18 і стосується обставин, пов`язаних з укладенням договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які не є предметом розгляду в цій справі. Відповідно, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

На підтвердження доводів первісного позову та апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам підписання договору, зокрема твердженням про те, що договір було підписано під тиском а також те, що розписку про отримання таких коштів було отримано також з застосування примусу, позивачем було подано висновок експертів Мороза А., ОСОБА_4 та Загнітка А.,1883/1884/1885/23-21 за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої, лінгвістичної (семантико-текстуальної) та психологічної експертизи у цивільній справі № 363/4884/18 від 02 лютого 2024 року.

Разом з тим, суд першої інстанції визнав зазначений доказ необґрунтованим, з чим погодилася і колегія суддів під час апеляційного розгляду.

Таким чином, на підтвердження доводів про примус до укладення договору позики та написання розписки про отримання коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки позивач за зустрічним позовом та апелянт не подали до суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Системний аналіз норм статті 1046, 1047 ЦК України свідчить, що, оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті такого договору сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 травня 2022 року у справі № 153/943/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року у справі № 369/5625/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Як було встановлено судом розписка про отримання коштів ОСОБА_2 є належним доказом у справі, оскільки доказів укладення такої розписки під примусом ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, у матеріалах справи наявний належний доказ про отримання 2 000 000,00 дол. США від ОСОБА_1 за договором позики, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував вимоги зустрічного позову про визнання позики недійсним через відсутність доказів передачі грошових коштів є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦПК Україна чітко визначено підстави для залишення позову без розгляду а саме: суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо

1) позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності;

2) позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи;

3) належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи;

4) у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;

5) позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду;

6) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана;

7) дієздатна особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява;

8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк;

9) позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору;

10) позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду;

11) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду;

12) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Відповідно до ст. 93 ЦПК України письмове опитування учасників справи як свідків

1. Учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

2. Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.

На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням.

3. Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніш як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання.

Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.

4. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), відповіді на питання щодо обставин справи, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.

5. Якщо поставлене запитання пов`язане з наданням відповідних доказів, що підтверджують відповідні обставини, учасник справи разом з наданням заяви свідка надає копії відповідних письмових чи електронних доказів.

6. Учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання:

1) з підстав, визначених статтями 70, 71 цього Кодексу;

2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи;

3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань.

7. За наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання. Суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь.

Отже, вказаною нормою передбачена можливість відмовитись від надання відповідей на запитання на підставі ст. 71 ЦПК України.

Відповідно до ст. 71 ЦПК України відмова свідка від давання показань

1. Фізична особа не має права відмовитися давати показання, крім показань щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, над якою встановлено опіку чи піклування, член сім`ї або близький родич цих осіб), які можуть тягнути юридичну відповідальність для нього або таких членів сім`ї чи близьких родичів.

2. Особа, яка відмовляється давати показання, зобов`язана повідомити причини відмови.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відмовився надавати відповіді на питання поставлені представником відповідача за первісним позовом, про що повідомив у письмових поясненнях від 25 липня 2024 року.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відмова позивача від надання відповідей на поставлені запитання не свідчить про порушення ним норм процесуального права та не є підставою для залишення позову без розгляду.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку із задоволенням клопотання відповідача щодо зобов`язання позивача надати відповіді на поставлені запитання та невиконанням позивачем цього обов`язку позов мав бути залишений без розгляду, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно здійснив стягнення відсотків за користування коштами відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України у розмірі 659 534,08 доларів США, що еквівалентно 24 112 565,96 грн (за курсом 36,56 грн за 1 долар США, зазначеним позивачем).

Водночас розрахунок позивача за первісним позовом є неналежним, оскільки включає повну суму боргу за весь період дії кредитних зобов`язань, тоді як стаття 1048 ЦК України передбачає можливість нарахування відсотків лише у межах фактичного кредитування та строків його повернення.

Крім того, відповідно до пункту 4.2 спірного договору визначено графік повернення позики частинами, що свідчить про застосування відсоткової ставки, передбаченої статтею 1048 ЦК України, лише до неповерненого зобов`язання за конкретний період.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник зобов`язаний сплатити грошові кошти, але неправомірно не здійснює їх сплати, також врегульовані законодавством. Зокрема, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, у такому разі боржник зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційних скарг в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва 24 лютого 2025 року без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційні скарги без задоволення а рішення Деснянського районного суду м. Києва 24 лютого 2025 року, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , подану адвокатом Писаренком Максимом Олександровичем - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва 24 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна