П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року м. Миколаїв

справа №477/1027/24

провадження №22-ц/812/1571/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О. М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , яка подана через її представника ОСОБА_3 , на рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 16 червня 2025 року (повний текст 26 червня 2025 року), ухвалене під головуванням судді Полішко В. В. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

29 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що 08 липня 2015 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_5 в борг 37 400 доларів США. ОСОБА_5 зобов`язалася повернути кошти у строк до 15 вересня 2019 року.

Оскільки позичальниця своїх зобов`язань за договором позики не виконала, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Рішенням Вітовського (раніш Жовтневого) районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2023 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 березня 2024 року, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість за договором позики у сумі 946 646,52 грн та судовий збір у сумі 9886,87 грн.

Цим рішенням було встановлено, що прострочення виникло з 16 вересня 2019 року, останнє часткове погашення суми боргу відповідачка здійснювала 01 грудня 2019 року, з урахуванням погашень, які здійснювала відповідачка, залишок боргу становив 35 468,21 дол.США, що станом на 30 червня 2020 року становило 946 646,52 грн.

Позивач вказував, що станом на дату подання позову рішення суду про стягнення боргу за договором позики не виконано.

За такого, на його думку, у нього виникло право на стягнення з відповідачки сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, а саме за період з 01 липня 2020 року по 18 квітня 2024 року інфляційних втрат у сумі 496 556,28 грн та трьох відсотків річних у сумі 107 933,22 грн, а також за період з 02 грудня 2019 року по 30 червня 2020 року трьох відсотків річних у сумі 616,57 дол.США.

Посилаючись на викладене, позивач просив його позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2024 року вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_1 , а саме накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Також заборонено ОСОБА_5 , суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії по відчуженню, у тому числі шляхом укладання договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду, переоформлення та державної реєстрації, реєстраційних дій, пов`язаних із реєстрацією та перереєстрацією речових прав на нерухоме майно, заборонено внесення будь-яких змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (з відкриттям розділу), вчинення відчуження у примусовому порядку (в порядку виконавчого провадження, виконавчих написів та інших дій) щодо квартири.

Рішенням Вітовського районного суду Миколаївської області від 16 червня 2025 року та додатковим рішенням цього суду від 14 липня 2025 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 стягнуто інфляційні втрати у сумі 496 556,28 грн та три відсотка річних у сумі 107 933,22 грн та 616,57 дол.США.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_5 порушила грошове зобов`язання, то вона повинна відшкодувати позивачу суми, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України. На думку суду заявлений позивачем до стягнення розмір вказаних сум є обґрунтованим.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, відповідачка через представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою скаргу, відповідачка зазначала, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з неї суми, передбачені ст.625 ЦК України, оскільки їх стягнення у період воєнного стану припинено на підставі п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.

Також вона вказувала, що оскільки грошове зобов`язання у спірних правовідносинах визначено у іноземній валюті, то безпідставним є нарахування інфляційних втрат.

Фактичні обставини справи

08 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_5 в борг 37 400 доларів США. ОСОБА_5 зобов`язалася повернути кошти у строк до 15 вересня 2019 року.

Рішенням Вітовського (раніш Жовтневого) районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2023 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 березня 2024 року (справа №477/1410/20), з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість за договором позики у сумі 946 646,52 грн та судовий збір у сумі 9886,87 грн.

Цим рішенням встановлено, що прострочення виникло з 16 вересня 2019 року, останнє часткове погашення суми боргу відповідачка здійснювала 01 грудня 2019 року, з урахуванням погашень, які здійснювала відповідачка, залишок боргу становив 35 468,21 дол.США, що станом на 30 червня 2020 року становило 946 646,52 грн.

З постанови Верховного Суду від 06 листопада 2024 року вбачається, що рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2023 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 29 березня 2024 року були залишені судом касаційної інстанції без змін.

З ухвали Вітовського районного суду Миколаївської області від 16 грудня 2024 року (справа №477/1410/20) випливає, що 25 листопада 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Дудкою І. В. було закінчено виконавче провадження, оскільки рішення суду виконано повністю.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з нормами частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22.

Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_5 порушила грошове зобов`язання, то вона повинна відшкодувати позивачу суми, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України. На думку суду заявлений позивачем до стягнення розмір вказаних сум є обґрунтованим.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він ухвалений без дотримання вимог, викладених у п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Вказаний пункт є обов`язковим до застосування в умовах воєнного стану.

За такого, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_5 порушила умови договору позики щодо вчасного погашення заборгованості, а також зміст судового рішення щодо виконання грошового зобов`язання, то у позивача є право на стягнення з неї сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України за період з 01 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року у вигляді інфляційних втрат у сумі 156 540,62 грн та трьох відсотків річних у сумі 46 878,24 грн, а також трьох відсотків річних за період з 02 грудня 2019 року до 30 червня 2020 року у сумі 616,57 дол.США.

Що стосується посилань відповідачки на те, що у спірних правовідносинах грошове зобов`язання визначено у іноземній валюті, а тому є безпідставним нарахування інфляційних втрат, то вони є помилковими. Як свідчить рішення суду від 13 грудня 2023 року позика була стягнута з ОСОБА_5 у валюті гривня, а не долар.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення зміні, оскільки воно ухвалено з частковим порушенням вимог матеріального права. Додаткове рішення суду зміні або скасуванню не підлягає, бо воно є законним та обґрунтованим.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідачки, змінив рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги позивача на 36%, то наявні підстави для відшкодування відповідачкою позивачу судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції на суму 2264,21 грн та позивачем відповідачці за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на суму 4830,32 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка подана через її представника ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 16 червня 2025 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 за період з 01 липня 2020 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати у сумі 156 540,62 грн та три відсотка річних у сумі 46 878,24 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 2264,21 грн.

Додаткове рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 4830,32 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 09 жовтня 2025 року.