ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/335/25Головуючий у 1-й інстанції Сіянко В.М.
Провадження № 22-ц/817/852/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої Хома М.В.

суддів Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

секретар Гичко К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Драус Ольги Олегівни на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2025 року, ухвалене суддею Сіянко В.М. у цивільній справі №604/335/25 за позовом ОСОБА_1 до Скориківської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 за життя склала заповіт, згідно з яким заповіла належний їй житловий будинок і все належне їй майно ОСОБА_1 . Інші спадкоємці відсутні.

Позивач подав заяву про прийняття спадщини за заповітом. Постановою нотаріуса позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно та реєстрації права власності.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2025 року у позові відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Драус О.О. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, оскільки відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок, який був побудований ще у 1950 році, не може бути підставою для відмови у визнанні права власності, так як у сільській місцевості право власності підтверджується довідками виконавчого комітету та записами у погосподарських книгах. ОСОБА_1 прийняв спадщину за заповітом і і у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса, однак оформлення спадкових прав стало неможливим саме через відсутність правовстановлюючого документа на нерухоме спадкове майно. Суд не врахував надані докази архівні довідки, виписки з погосподарських книг і рішення сільської ради, які підтверджують право спадкодавця на спірне майно. Крім того, відповідач не заперечував проти позову, що свідчить про відсутність спору щодо права власності.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони у судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Драус О.О. надійшла заява про слухання справи у відсутності її та позивача.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що нерухоме майно, право власності на яке не виникло у спадкодавця, не може бути включено до спадкової маси, оскільки відповідна державна реєстрація не проведена.

Крім цього, складений ОСОБА_4 заповіт не конкретизує предмет спадкування, зокрема не містить адреси житлового будинку, а отже не може мати юридичної сили та породжувати правові наслідки.

На думку суду, у даному випадку спадкування повинно відбуватися на загальних підставах згідно із законом Однак, матеріали справи не містять доказів, що позивач мав право на спадкування за законом та спадщину саме за заповітом. Дій щодо вступу у спадщину за законом позивач не вчиняв.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Обставини справи.

14 березня 2000 року секретарем виконкому Пальчинської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області посвідчено заповіт, згідно якого ОСОБА_5 заповіла свій житловий будинок з надвірними будівлями і все належне їй майно ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 б/б померла що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 07 червня 2010 року встановлено факт належності заповіту від 14 березня 2000 року Собуцькій Анні б/б.

Як вбачається із постанови №33/02-31 від 14.03.2025 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_6 у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 шляхом подання 30.03.2010 року заяви про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом 30.03.2010 року заведено спадкову справу №113/2010. У звязку з відсутністю правовстановлюючого документа та реєстрації права власності ОСОБА_2 на житловий будинок нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Із змісту довідки №257 від 30 червня 2010 року, виданої виконкомом Пальчинської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області вбачається, що Собуцька Анна б/б на день смерті проживала одиноко.

10 грудня 2019 року виконкомом Скориківської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області видано довідку №443 про те, що житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований на території Пальчинської сільської ради в АДРЕСА_1 , дійсно належить померлій ОСОБА_8 .

З інформації бюро технічної інвентаризації Підволочиського району №57 від 14.02.2025 року вбачається, що станом на 01.01.2013 року згідно даних паперових книг БТІ та електронного реєстру право власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_9 не зареєстровано.

З технічного паспорта, виготовленого 14.02.2025 року БТІ Підволочиського району Тернопільської області на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , вбачається, що будинковолодіння складається з наступних будівель:

житловий будинок (літ.А) загальною площею 46, 5 кв.м., рік побудови до 1939;

господарська будівля (літ.Б) 1950 року побудови, площею 49, 2 кв.м.;

льох (літ.В) площею 16, 4 кв.м., рік побудови 2005;

льох (літ.Г) площею 7, 4 кв.м., рік побудови до 1939;

гараж (літ.Д) , площею 210, 67 кв.м., рік побудови 2005;

добудова (літ. д) площею 51, 5 кв.м., рік побудови 2005;

гараж (літ. Е) площею 94, 1 кв.м., рік побудови 2005.

Відповідно до архівної довідки №234 від 03.03.2025 Архівного відділу Тернопільської області №5 по документах архівного фонду «Пальчинська сільська рада» у погосподарських книгах АДРЕСА_2 станом на 2010 рік значиться домогосподарство ОСОБА_10 , 1924 р.н., голова господарства, проживала сама.

Із довідки, виданої старостою Скориківської сільської ради, вбачається що згідно записів, які є у погосподарській книзі №1 станом на 2021-2025 роки, домогосподарство ОСОБА_10 б/б, 1924 р.н. за номером об`єкта погосподарського обліку 07-0017-2 знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Згідно із частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (частина перша статті 1297 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 20 жовтня 2020 року у справі № 201/7012/18 (провадження № 61-8387св19), від 14 серпня 2024 року у справі № 201/12325/20 (провадження № 61-1987св22).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для визнання права власності позивача на спадкове майно житловий будинок та господарські будівлі, збудовані до 1992 року, оскільки не врахував усіх зібраних і належних доказів, не надав належної оцінки їхній сукупності та неправильно застосував норми матеріального права.

Суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують факт володіння спадкодавцем спірним майном, зокрема: довідку виконкому Скориківської сільської ради №443 від 10 грудня 2019 року, згідно з якою житловий будинок по АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_11 , архівну довідку №234 від 3 березня 2025 року, згідно з якою у погосподарських книгах за 2010 рік зафіксовано домогосподарство ОСОБА_10 б/б за вказаною адресою; довідку старости Скориківської сільської ради, що підтверджує наявність домогосподарства ОСОБА_12 у погосподарських книгах.

Помилковим є і висновок суду першої інстанції про те, що заповіт не конкретизує предмет спадкування. Із тексту заповіту вбачається, що спадкодавець заповіла житловий будинок з надвірними будівлями та все належне їй майно ОСОБА_1 . Така загальна вказівка не позбавляє заповіт юридичної сили, а навпаки охоплює все майно, яке належало спадкодавцю на день смерті, включно з житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Крім того, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину саме через відсутність правовстановлюючих документів та зареєстрованого права власності. Проте, така відмова не свідчить про відсутність спадкових прав позивача і, відповідно є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання права власності у порядку спадкування.

Отже, наявні у справі докази свідчать про те, що житловий будинок під літ. А з господарськими будівлями під літ. Б (господарська будівля) та літ. Г (льох) по АДРЕСА_1 був збудований до 1992 року та належав спадкодавцю ОСОБА_11 , яка заповіла все своє майно ОСОБА_1 , і позивач належним чином прийняв спадщину.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, оскільки матеріалами справи підтверджено, що житловий будинок під літерою А, господарська будівля під літерою Б та льох під літерою Г були збудовані до 5 серпня 1992 року у період, коли чинним законодавством не вимагалося проходження процедури прийняття таких об`єктів в експлуатацію та державної реєстрації права власності, а факт належності цього майна спадкодавцю підтверджується записами у погосподарських книгах, довідками органів місцевого самоврядування та іншими письмовими доказами.

Разом з тим, інші господарські будівлі, відображені у технічному паспорті під літерами В (льох площею 16, 4 кв.м.), Д (гараж площею 210, 67 кв.м.) , д (добудова площею 51, 5 кв.м.), Е (гараж площею 94, 1 кв.м.), побудовані у 2005 році.

Згідно з пунктом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року, не відносяться до самочинного будівництва. Облік такого майна здійснювався виключно за погосподарськими книгами сільських рад.

Водночас інші об`єкти нерухомості льох під літерою В, гаражі під літерами Д та Е, а також добудова під літерою д були побудовані після 5 серпня 1992 року, є капітальними спорудами, з камяним фундаментом та стін із цегли.

Постановою КМУ від 7.10.2017 року №406 затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких обєкт не підлягає прийняттю в експлуатацію.

Відповідно до п.п.6, 7 зазначеного Переліку, до таких робіт належить зведення на земельній ділянці тимчасових будівель без влаштування фундаментів, розміщення тимчасових споруд для підприємницької діяльності.

Отже, зведені у 2005 році господарські будівлі не віднесені до зазначеного Переліку, після закінчення будівельних робіт ці обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію,

У матеріалах справи відсутні дозвільні документи на будівництво та прийняття до експлуатації господарських будівель, збудованих у 2005 році та зазначених у техпаспорті під літерами В, Д, д та Е, які не є тимчасовими спорудами.

Крім цього, будівлі гаражів під літерами Д та Е мають значну площу 210 кв.м. та 94, 1 кв.м, що свідчить про їх використання у діяльності з обслуговування автомобілів, складських приміщень, тощо, в той же час документи, що підтверджують дотримання будівельних норм та стандартів при їх будівництві, відсутні.

Відповідно до частин 2, 3 статті 331 ЦК України право власності на новостворене майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі цього будівництва (створення майна).

Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обовязки як забудовника входять до складу спадщини на підставі ст. 1216 ЦК України.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові повністю, натомість позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у частині визнання права власності на ті об`єкти нерухомого майна, які зведені до 5 серпня 1992 року, належали спадкодавцю, входять до складу спадщини та були заповідані позивачу.

Щодо інших господарських будівель, відображених у технічному паспорті під літерами В (льох площею 16, 4 кв.м.), Д (гараж площею 210, 67 кв.м.), д (добудова площею 51, 5 кв.м.), Е (гараж площею 94, 1 кв.м.), які побудовані у 2005 році - у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на ці будівлі слід відмовити, однак за позивачем слід визнати право забудовника цих господарських будівель.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Драус Ольги Олегівни задовольнити частково.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Скориківської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на житловий будинок під літерою А загальною площею 46, 5 кв.м, господарську будівлю під літерою Б , льох під літерою Г, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті Собуцької Анни б/б, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 права забудовника щодо капітальних господарських будівель по АДРЕСА_1 , відображених у Технічному паспорті від 14.02.2025 року під літерами В (льох площею 16, 4 кв.м.), Д (гараж площею 210, 67 кв.м.), д (добудова площею 51, 5 кв.м.), Е (гараж площею 94, 1 кв.м.), які побудовані у 2005 році.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Храпак Н.М.