КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 584/661/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Шубочкіної Т.В. у м. Вишгород 19 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, уточнивши позовні вимоги в порядку усунення недоліків, просила встановити факт ухиляння ОСОБА_1 від виконання обов`язку щодо утримання свого сина ОСОБА_3 за його життя в період часу з 01 лютого 2003 року по 30 липня 2014 року, визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» внаслідок загибелі його сина ОСОБА_3 під час виконання ним обов`язків військової служби.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 через отримані ушкодження внаслідок військових дій, спричинених іншими видами вибухів та уламків, загинув військовослужбовець ОСОБА_3 , який був сином позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 . Крім батьків, загиблий мав брата ОСОБА_4 та сестру ОСОБА_5 , дружини та утриманців не мав.

За загальним правилом, правом на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 , передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», є його батьки. Натомість, ч. 2 ст. 16-4 вказаного Закону передбачено, що у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги може бути відмовлено або її виплата припинена чи призупинена особі, щодо якої рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя.

Вказувала, що відповідач ОСОБА_1 , хоча і є біологічним батьком військовослужбовця ОСОБА_3 , але ухилявся від утримання сина, коли той був неповнолітнім та потребував такої допомоги. Так, сторони почали підтримувати дружні стосунки як чоловік та жінка у 1993 році, і у 1996 році у них народився син ОСОБА_6 , після народження сина вони разом проживали в частині будинку, який належав родичам відповідача за адресою АДРЕСА_1 , шлюб сторони не реєстрували. Під час спільного життя відносини в родині були складними, весь тягар утримання, забезпечення родини, виховання дітей, ведення господарства був покладений на позивача. Відповідач, зловживаючи алкогольними напоями, самоусунувся від виконання обов`язків щодо утримання родини, заробітку грошей, ведення господарства, виховання свого сина, неодноразово застосовував фізичну силу відносно не тільки ОСОБА_2 , а й дітей, тому вона у 2000 році почала пошуки нового житла для переїзду. У 2001 році ОСОБА_2 домовилася зі спадкоємцем домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 і переїхала туди жити разом з дітьми. Відповідач спочатку залишився проживати у родичів, але потім переїхав до ОСОБА_2 , надавши обіцянку, що буде вести нормальний образ життя, але нормальне сімейне життя не склалося, відповідач повернувся до зловживання алкогольними напоями, сварок, побиття і 01 лютого 2003 року виїхав в невідомому напрямку, до кінця 2023 року його місцезнаходження позивачу відомо не було. Такий стан подій задовольняв позивача, оскільки після виїзду відповідача у 2003 році вона та діти перестали зазнавати домашнього насильства та додаткових матеріальних витрат на утримання відповідача. Син ОСОБА_3 постійно проживав разом з нею та перебував до 18 років на її утриманні, після досягнення повноліття продовжував проживати в будинку матері разом з нею, братом і сестрою, вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Відповідач з сином не спілкувався, не бачив його, допомоги не надавав, всі витрати на утримання сина здійснювала позивач, з 2003 року спілкування відповідача з сином було повністю відсутнє. Одночасно ОСОБА_2 ніколи не чинила перешкод у спілкуванні відповідача з сином, не змінювала відомий відповідачу номер телефону, адресу місця реєстрації, проживання. Викладені обставини свідчать про те, що відповідач навмисно, протягом всього життя сина, ухилявся від обов`язку по його вихованню, не проявляв до нього батьківської турботи, не займався його вихованням, не забезпечував здобуття ним освіти та відповідного рівня розвитку, не цікавився його життям. Але, дізнавшись про загибель сина, вчасно подав заяву на отримання одноразової допомоги як батько загиблого військовослужбовця.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2025 року позов ОСОБА_2 частково задоволено, встановлено факт ухиляння ОСОБА_1 від виконання обов`язків щодо утримання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його життя у період часу з 01 лютого 2003 року по 30 липня 2014 року, в решті позову відмовлено, стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір 605,60 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2025 року в частині задоволених вимог та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції для повного та всебічного з`ясування обставин справи з урахуванням всіх доводів.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки істотній обставині, а саме досягненню сторонами домовленості щодо майнових питань та участі у матеріальному забезпеченні ОСОБА_3 , яка передбачала добровільне залишення ОСОБА_1 житла для проживання ОСОБА_2 та дитини, що було зумовлено щирим прагненням забезпечити їй належні та стабільні житлові умови, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 141 СК України.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано обставин фінансової підтримки ОСОБА_3 та не надано належної правової оцінки досягнутому між сторонами порозумінню щодо матеріального забезпечення, яке передбачало надання фінансової допомоги з боку ОСОБА_1 в межах наявних матеріальних можливостей. Таке узгодження було обумовлене складним матеріальним становищем на момент розірвання фактичних шлюбних відносин, що викликане необхідністю облаштування нового місця проживання, та як наслідок, значним фінансовим навантаженням. Незважаючи на ці обставини, ОСОБА_1 не відмовлявся від обов`язку підтримувати дитину, а надавав допомогу відповідно до наявних ресурсів.

Зазначав, що після підтримання фактичних шлюбних відносин ОСОБА_2 не зверталася до суду з вимогою про стягнення аліментів, що має значення з огляду на положення ч. 3 ст. 181, ст. 191 СК України, а факт відсутності таких позовних вимог з боку матері дитини протягом відповідного періоду є додатковим підтвердженням відсутності об`єктивної необхідності у примусовому стягненні коштів, що свідчить про фактичну участь ОСОБА_1 у матеріальному забезпеченні дитини.

Вказував, що відсутність будь-яких судових рішень про стягнення аліментів з нього протягом усього періоду до моменту подання даної позовної заяви є беззаперечним підтвердженням досягнутої сторонами угоди щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дитину, що узгоджується з ч. 1 ст. 181 СК України.

Зазначав, що не був позбавлений батьківських прав та не ухилявся від участі в житті ОСОБА_3 навмисно, навпаки, навіть за наявності об`єктивних труднощів, зокрема необхідності змінити місце проживання, втрати стабільного джерела доходів, загального фінансового навантаження, пов`язаного з періодом розлучення, ОСОБА_1 постійно намагався підтримувати контакт із сином та надавати допомогу в межах своїх реальних можливостей.

Від позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказувала, що відповідач за життя свого сина ОСОБА_3 не був позбавлений батьківських прав, але це не змінює того факту, що він ухилявся від його утримання у період з 01 лютого 2003 року по 30 липня 2014 року, тобто період часу, коли мав виконувати обов`язки щодо утримання. Позивач позбавлена можливості встановити цей факт в інший спосіб, ніж шляхом звернення до суду, крім того, ч. 2 ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» вимагає саме рішення суду, яке набрало законної сили, для настання наслідків у вигляді припинення виплати одноразової грошової допомоги.

Щодо доведеності ухиляння відповідача від виконання обов`язку щодо утримання свого сина, вказувала, що нею доведено даний факт доказами, які містяться у матеріалах справи. Крім того, даний факт підтвердили в судовому засіданні свідки, які добре володіли обставинами життя позивача та її родини (односельці, сусіди, класний керівник сина, медичний працівник, заступник міського голови тощо).

Натомість стороною відповідача не долучено жодного доказу про утримання батьком свого сина протягом перших 18 років його життя. Крім того, сторона відповідача неодноразово намагалась ввести суд першої інстанції в оману для залучення сумнівних свідків чи доказів, при цьому порушуючи порядок подання доказів, клопотань, встановлений цивільно-процесуальним законодавством.

Вказувала, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, відповів на всі питання, які мали значення для справи, зробив правильні висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд враховує, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення позову, а в частині відмови у позові про визнання відповідача таким, що втратив право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» внаслідок загибелі його сина ОСОБА_3 під час виконання ним обов`язків військової служби, судове рішення ніким не оскаржується і відповідно не є предметом апеляційного перегляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, даним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 13 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 загинув, отримавши ушкодження внаслідок військових дій, спричинених іншими видами вибухів та уламків, що підтверджується довідкою про причину смерті до форми № 106/о № 2898 (а. с. 14 - 15 т. 1).

Листом Головного управління соціальної підтримки Міністерства оборони України від 14 жовтня 2024 року повідомлено, що Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення про призначення одноразової грошової допомоги батьку та матері загиблого старшого солдата ОСОБА_3 у сумі 15 000 000 грн. у рівних частках кожному (протокол від 16 серпня 2024 року № 190/168) (а. с. 108 т. 1).

Згідно довідки Путивльського ВДВС у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05 лютого 2024 року № 2662, згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень у відділі станом на 05 лютого 2024 року відсутні на виконанні виконавчі документи по стягненню аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (а. с. 16 т. 1).

07 лютого 2024 року комісією у складі старости Волокитинського старостинського округу Путивльської міської ради Конотопського району Сумської області та жителів с. Кочерги ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 складено акт про те, що ОСОБА_1 ніколи не проживав із своїм сином ОСОБА_3 , участі у його вихованні не приймав, аліментів на його утримання не сплачував і ніякої матеріальної допомоги не надавав. Мати ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , сама утримувала і виховувала сина, на аліменти до суду не подавала і жодної допомоги ні фінансової, ні матеріальної від ОСОБА_1 не отримувала (а. с. 17 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідачем ОСОБА_1 до матеріалів справи долучені письмові пояснення, згідно яких, він проживав з позивачем з 1995 року по 2003 року в будинку сестри ОСОБА_1 , під час спільного проживання у них народився син ОСОБА_3 . У 2001 році вони всі разом переїхали до будинку по АДРЕСА_2 , завдаток за який внесла його мати. У 2003 році через постійні сварки з позивачем він був вимушений піти із сім`ї, коли сину було 7 років. Мати ОСОБА_1 проживала через один будинок від позивача. Коли він приїздив відвідати матір, то завжди бачився з сином, постійно допомагав йому матеріально, надаючи йому кошти. Під час шкільних канікул син періодично приїздив до нього погостити в м. Суми, залишався на ночівлю, тобто зв`язку із сином він ніколи не втрачав. З позивачем вони останній раз бачились у 2019 році. Заперечував проти тверджень позивача, що він ніде не працював, оскільки їздив на заробітки до рф, у 2003 році неофіційно працював у м. Суми. Крім того, він ніколи не зловживав алкогольними напоями і не застосовував фізичну силу до позивача та дітей. Позивачу він одразу сказав, що особисто їй коштів давати не буде, тому що не впевнений, що вони будуть витрачатися на сина, тому гроші давав особисто ОСОБА_11 (а. с. 151 - 155 т. 1).

Крім того, судом першої інстанції були допитані свідки.

Допитана як свідок ОСОБА_12 повідомила суду, що вона є сусідкою позивача та знайома з нею з дитинства. Зазначила, що відповідач не виховував та не допомагав дитині з 6 років. Матеріально її не забезпечував. Під час спільного життя подружжя відповідач поводив себе погано по відношенню до дружини та дитини, не працював, зловживав алкогольними напоями та наркотичними речовинами. Вказує, що ОСОБА_3 за життя не хотів спілкуватися з батьком.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона сусідка позивача та відповідач є її хрещеним батьком. Вказує, що подружжя проживало разом до 1997-98 року, після розлучення відповідач поїхав до м. Суми та працював водієм маршрутки. Також відповідач їздив на заробітки до рф. ОСОБА_1 приїжджав до сина та спілкувався з ним. ОСОБА_1 через свою матір допомагав матеріально сину. ОСОБА_3 в 2006-2007 році один раз приїжджав до батька у м. Суми. Відповідач наркотичні речовини не приймав, тільки іноді споживав алкогольні напої.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що вона є знайомою позивача. З родиною познайомилась у 2023 році, коли вони сповістили їх про загибель ОСОБА_3 . Вони разом з позивачем вирішували організаційні питання щодо поховання сина. Під час відспівування побачила чоловіка у стані алкогольного сп`яніння, який почав чіплятися до неї. Потім вияснилося, що це батько загиблого ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що вона є сусідкою позивача. Утримувала загиблого ОСОБА_3 все його життя тільки мати, а батько його не визнавав, матеріально не допомагав йому. Були випадки крадіжок з боку відповідача, він не працював. ОСОБА_1 покинув родину та виїхав з села, коли дитині було 8-9 років.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що вона є сусідкою позивача та працює у сільській раді. Зазначила, що відповідач ОСОБА_1 майже не проживав у селі. У 2003 році останній виїхав у м. Суми. Позивач ОСОБА_17 постійно оформлювала допомогу на дітей як малозабезпечена родина. Загиблого ОСОБА_3 утримувала позивач. Матір відповідача постійно скаржилася на сина, що той п`є та не працює, нічим не допомагає. Відповідач не приймав участі у вихованні та утриманні сина.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що вона є сусідкою позивача. Відповідач не займався вихованням сина ОСОБА_3 з дня його народження, постійно випивав, здійснював крадіжки, вчиняв насильство в сім`ї. Матір ОСОБА_3 самостійно виховувала сина. Відповідач виїхав із села в м. Суми та не допомагав матеріально дитині, не приїзджав до неї. Загиблий ОСОБА_3 казав що у нього немає батька, оскільки він нічим йому не допомагає.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що працювала у школі ОСОБА_3 . Відповідач не утримував сина, не приймав участі у його житті, матеріально не допомагав, не працював. Мати ОСОБА_2 самостійно виховувала дитину.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що відповідач майже не проживав в селі. Родина жила бідно. ОСОБА_1 вчиняв насильство в сім`ї, зловживав алкогольними напоями та наркотичними речовинами. З 2003 року він виїхав із села та повернувся з новою дружиною у 2014-15 році та проживав за рахунок своєї матері, не працював. ОСОБА_3 казав, що він був не потрібний батьку. Відповідач матеріально сину не допомагав.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що її син однокласник загиблого ОСОБА_3 . Відповідач зовсім не допомагав сину, зловживав алкогольними напоями. ОСОБА_3 особисто повідомляв свідку, що батько не допомагав йому, також він хотів змінити прізвище. Відповідач майже не проживав в селі.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що відповідач є його вітчимом, вони проживали разом до 2003 року. Після 2003 року ОСОБА_1 виїхав. Відповідач не підтримував стосунки із ОСОБА_3 , фінансово не допомагав. Також загиблий ОСОБА_3 не хотів спілкуватися з батьком. До 2015 року відповідач не приїжджав до матері.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що вона є сестрою відповідача ОСОБА_1 . Після народження ОСОБА_3 подружжя придбали дім за кошти позивача та матері відповідача. Жили бідно, ОСОБА_1 зловживав алкогольними напоями та наркотичними засобами, вчиняв насильство в сім`ї, не працював. Після того як відповідач покинув сім`ю, він почав вимагати від позивача гроші за будинок, які сплатила його мати. Позивач продала будинок та сплатила кошти. Стосунки із сином відповідач не підтримував. Відповідач повернувся в село тільки в 2014 року з новою дружиною.

Свідок ОСОБА_22 суду пояснила, що вона з ОСОБА_1 познайомилась в квітні у 2014 році та з червня вони почали проживати в Києві. Їй нічого не відомо щодо відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у визначений у позові період.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Перевіряючи юрисдикційну підсудність даного спору, апеляційний суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) відступила від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, згідно з яким спори про встановлення факту, що має юридичне значення, з метою звернення до відповідних органів за призначенням одноразової грошової допомоги не належать до цивільної юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. В подальшому даний висновок підтримується Верховним Судом, зокрема у постанові від 10 вересня 2025 року в справі № 741/1921/24, провадження № 61-9712св25.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Згідно зі статтею 16-1 цього Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28 лютого 2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» встановлено, що особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень.

Судом першої інстанції встановлено, що комісією з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум Міністерства оборони України відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №1 68 призначено одноразову грошову допомогу батьку та матері загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 у період дії воєнного стану старшого солдата ОСОБА_1 в сумі 15 000 000 грн. у рівних частках кожному (протокол №190/168 від 16 серпня 2024 року).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» 3515-IX від 09 грудня 2023 року, внесено зміни до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме статтю 16-4 доповнено пунктом 2, відповідно до якого одноразова грошова допомога не призначається особі, яка умисно позбавила життя чи вчинила замах на особу (осіб), яка (які) має (мають) відповідно до цього Закону право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або притягалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення правопорушення щодо загиблої (померлої) особи, за рішенням суду, яке набрало законної сили.

У призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги може бути відмовлено або її виплата припинена чи призупинена особі, щодо якої рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя.

Відповідно до ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково та встановлюючи факт ухиляння ОСОБА_1 від виконання обов`язку щодо утримання свого сина ОСОБА_3 за його життя у період часу з 01 лютого 2003 року по 30 липня 2014 року, суд першої інстанції виходив із того, що даний факт підтверджується показаннями допитаних судом свідків, які засвідчили про те, що відповідач з сином не проживав та не приймав участі у його вихованні та утриманні, даними про непроживання відповідача із сином, та іншими доказами, зібраними при судовому розгляді, а відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що він не ухилявся від утримання сина ОСОБА_3 , а виконував свої батьківські обов`язки щодо утримання сина, приймав участь у його вихованні, утримував його та піклувався ним.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних й допустимих доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Встановлюючи факт ухиляння відповідача від утримання сина за його життя у спірний період з 01 лютого 2003 року по 30 липня 2014 року, судом першої інстанції залишено поза увагою, що отримані під час розгляду справи показання свідків не можуть бути єдиною та безумовною підставою для задоволення позову, оскільки вони самі по собі не є беззаперечним доказом наявності підстав для висновку про ухилення від утримання сина.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 761/2768/23, провадження № 61-13985св24.

При цьому частина свідків, допитаних за клопотанням позивача, є її односельцями, сусідами, класним керівником сина, медичним працівником, заступником міського голови, які не можуть володіти достовірною інформацією щодо участі ОСОБА_1 в утриманні сина, крім того, їх показання ґрунтуються на повідомленнях інших осіб ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за його життя), натомість, допитаний за клопотанням відповідача свідок ОСОБА_13 надала протилежні за змістом покази про надання відповідачем матеріальної допомоги ОСОБА_3 через свою матір.

З урахуванням взаємовиключних показань свідків, допитаних за клопотаннями обох сторін, показання свідків у їх сукупності не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме ухилення ОСОБА_1 від обов`язку утримання сина ОСОБА_3 .

Наведені обставини залишені поза увагою суду першої інстанції.

Натомість, дійшовши висновку, що відповідачем не надано доказів, що він не ухилявся від утримання сина ОСОБА_3 , а виконував свої батьківські обов`язки щодо утримання сина, приймав участь у його вихованні, утримував його та піклувався ним, суд першої інстанції не врахував, що належність виконання відповідачем батьківських обов`язків у вигляді виховання та піклування перебуває поза межами обов`язку утримання загиблої (померлої) особи за її життя, який підлягав встановленню судом, та не входить до предмета доказування в межах заявлених вимог.

Крім того, апеляційний суд враховує, що згідно з приписами СК України правовий статус батьків включає сукупність прав і обов`язків, заснованих на факті споріднення з дитиною. Належне здійснення особою батьківських обов`язків як передумова наявності батьківських прав презюмується, доки протилежне не буде встановлено у визначеному законом порядку. Такий підхід є однією з необхідних у демократичному суспільстві юридичних гарантій захисту особистих немайнових прав людини як від свавільного втручання держави, так і від зловживань з боку третіх осіб.

Юридичним наслідком ухилення батька чи матері від їхніх обов`язків з виховання дитини є покладення на них згідно з частиною четвертою статті 155 СК України передбаченої законом відповідальності аж до позбавлення батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України. Проте факт такого ухилення має бути доведеним у межах визначеної законом судової процедури, регламентованої статтями 164 і 165 СК України та відповідними приписами ЦПК України.

Отже, за наявності визначених в СК України підстав, позивач могла вжити заходи для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

При цьому ОСОБА_1 не був позбавлений батьківських прав щодо сина, а тому він має правове становище батька з усією сукупністю прав, заснованих на спорідненості зі своєю дитиною, і на нього не може бути покладена відповідальність, встановлена частиною першою статті 166 СК України, щодо втрати прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Схожі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 761/2768/23, провадження № 61-13985св24 у справі про усунення спадкоємця від права на спадкування.

Судом першої інстанції також залишено поза увагою, що позивач не скористалася гарантованим їй законом правом на стягнення з відповідача аліментів на утримання сина до досягнення ним повноліття та, за необхідності, додаткових витрат на дитину, в судовому порядку.

Доводи відповідача, що питання утримання сина вирішено ним з позивачем в усному порядку, і що він зокрема надавав кошти ОСОБА_3 особисто, залишились без належної правової оцінки суду першої інстанції.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач зверталася до відповідача за матеріальною допомогою для забезпечення потреб дитини, а відповідач свідомо ухилявся від надання такої допомоги.

За таких обставин, висновки суду про встановлення факту ухиляння відповідачем від виконання обов`язків щодо утримання свого сина ОСОБА_3 за його життя у період часу з 01 лютого 2003 року по 30 липня 2014 року є передчасними та помилковими, рішення суду ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи даний позов по суті, апеляційний суд виходить із недоведеності ОСОБА_2 за допомогою належних та допустимих доказів тієї обставини, що відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків з утримання дитини, та відсутності підстав для задоволення позову, як недоведеного та необґрунтованого.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в зазначеної частині, а також у частині розподілу судових витрат, із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Разом із тим, вимоги про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, заявлені в апеляційній скарзі, не ґрунтуються на положеннях ЦПК України, не відносяться до повноважень суду апеляційної інстанції, передбачених ст. 374 ЦПК України, та задоволенню не підлягають.

В іншій частині про відмову в задоволенні вимог про визнання відповідача таким, що втратив право на отримання одноразової грошової допомоги, судове рішення ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат, та стягує з позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 908,40 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2025 року в частині задоволення позову, а також у частині розподілу судових витрат, скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 , третя особа Міністерство оборони України, про встановлення факту ухиляння ОСОБА_1 від виконання обов`язків щодо утримання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його життя у період часу з 01 лютого 2003 року по 30 липня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 908,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.