ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 237/5679/23

провадження № 61-7405св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа- Селидівський відділ державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31 січня 2024 року у складі судді Черкова В. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Агєєва О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Селидівський відділ державної виконавчої служби (далі - ВДВС) у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про зняття арешту з майна.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2022 року ОСОБА_2 позичив у неї 210 000 грн, які зобов`язався повернути. Натомість, при передачі грошей запропонував у рахунок боргу за борговою розпискою купити належну йому квартиру, на що вона погодилась. Вони уклали у простій формі договір купівлі-продажу та домовились, що 13 вересня 2022 року зустрінуться у нотаріуса та належно посвідчать договір. Після передачі грошей ОСОБА_2 для посвідчення договору не з`явився та у подальшому ухилявся від зустрічі, на телефонні дзвінки не відповідав.

Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 26 червня 2023 року у справі № 237/1719/23 вказаний договір було визнано дійсним та за нею було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 .

Після цього ОСОБА_2 передав їй документи щодо квартири, серед яких вона побачила витяг з Державного реєстру обтяжень і дізналася, що квартира перебуває під арештом, через що не може зареєструвати право власності на майно.

Вважає, що вона є добросовісним набувачем квартири, а вказаний арешт позбавляє її право на нерухоме майно.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд зняти арешт із зазначеної квартири та зобов`язати Селидівський ВДВС винести постанову про скасування арешту та заборону відчуження майна.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 31 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки заборона відчуження на квартиру була накладена 06 вересня 2018 року, для забезпечення виконання виконавчого листа про стягнення аліментів на дитину, а правовідносини між сторонами виникли 15 серпня 2022 року. Відсутність заборгованості по сплаті аліментів не є безумовною підставою для зняття арешту, оскільки стягнення аліментів належать до періодичних платежів і має триваючий характер (до досягнення дитиною вісімнадцяти років).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31 січня 2024 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що вона не є боржником у виконавчому провадженні, у межах якого накладено арешт на належну їй квартиру, тому її обтяження позбавляє права на вільне володіння майном.

Під час укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 у простій письмовій форму (який у подальшому було визнано судом дійсним) вона не знала і не могла знати про накладене обтяження на квартиру останнього, оскільки він не прибув до нотаріуса.

Зазначає, що збереження майна під арештом, за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача до власника майна, є невиправданим. Посилається на відповідну практику Верховного Суду.

Відзиви на касаційну скаргу учасник справи у встановленому порядку не подали.

Відзив Селидівського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, поданий 08 жовтня 2025 року, Верховним Судом до уваги не береться, оскільки поданий поза межами строку, наданого для подання відзиву, та заявник не просить продовжити такий строк.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2024 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

19 серпня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 вересня 2018 державним виконавцем Селидівського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Сотніковою С. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 15 серпня 2016 року № 242/4105/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини, починаючи з 07 серпня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття та постанову про арешт всього майна боржника ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 26 червня 2023 року у справі № 237/1719/23було визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі. За ОСОБА_1 було визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 та постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20, від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно зі статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Відповідно до частин першої-третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Пунктом 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття арешту з майна боржника є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 за простим письмовим договором купівлі-продажу від 15 серпня 2022 року, який було визнано дійсним та право власності на яку було визнано за ОСОБА_1 заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 26 червня 2023 року у справі № 237/1719/23, було накладено державним виконавцем Селидівського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Сотніковою С. В. ще 06 вересня 2018 року, з метою забезпечення виконання виконавчого листа від 15 серпня 2016 року № 242/4105/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зняття арешту зі вказаної квартири.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не є боржником у виконавчому провадженні, у межах якого накладено арешт на належну їй квартиру, тому її обтяження позбавляє права на вільне володіння майном, є безпідставними, оскільки арешт на майно боржника ОСОБА_2 , у тому числі на спірну квартиру, було накладено ще 06 вересня 2018 року та таке обтяження існувало станом на дату укладення договором купівлі-продажу від 15 серпня 2022 року у простій письмовій формі, який у подальшому було визнано дійсним рішенням суду. Тобто, ОСОБА_2 не мав права відчужувати вказане нерухоме майно, яке було під арештом станом на 15 серпня 2022 року, а тому саме по собі посилання позивача на заочне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 26 червня 2023 року у справі № 237/1719/23, яким вказаний договір було визнано дійсним та за нею було визнано право власності на квартиру, не є підставою для зняття арешту зі спірної квартири. ОСОБА_1 у позовній заяві не навела жодної правової підстави, визначеної Законом України «Про виконавче провадження» для зняття арешту з майна, яке арештована, як забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань у виконавчому провадженні.

Посилання заявника на те, що вона є добросовісним набувачем вказаної квартири за простим письмовим договором купівлі-продажу, який було визнано судом дійсним, не знала і не могла знати про накладене обтяження на квартиру продавця ОСОБА_2 , оскільки він не прибув до нотаріуса, є безпідставними, оскільки, проявивши достатню обачність, ОСОБА_1 могла та повинна була перевірити наявність заборон та обтяжень перед укладення з ОСОБА_2 договору купівлі-продажу нерухомого майна, який було укладено у простій письмовій формі та визнано дійсним у судовому порядку.

Відповідно до статті 659 ЦК України продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

ОСОБА_1 не позбавлена можливості захищати свої права у порядку, передбаченому статтею 659 ЦК України.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать наведеним заявником правовим висновкам Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, оскільки в них були встановлені інші фактичні обставини.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець