Житомирський апеляційний суд
Категорія 38 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Григорусь Н.Й.,

за участі секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/10419/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою через адвоката Козирєва Ігоря Миколайовича,

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 28 лютого 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 29 січня 2020 року в сумі 60 000 доларів США, що на дату подання позову за курсом НБУ складає 1 616 370 грн.

Позов обґрунтований тим, що 29 січня 2020 року він уклав з ОСОБА_2 договір позики, відповідно до умов якого передав готівкою ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 482 000 грн, що є еквівалентом 60 000 доларів США. Грошові кошти були передані до підписання договору, що узгоджувалося сторонами. Відповідно до п.2 договору остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений не пізніше 29 липня 2020 року, але на неодноразові його звернення ОСОБА_2 обіцяла, що кошти будуть повернуті та просила надати ще трохи часу для проведення розрахунку за вказаним договором. Відповідно до свідоцтва приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я. від 19 липня 2021 року, відповідачу було направлено заяву про усунення порушень виконання умов договору позики грошей від 02 червня 2021 року, але рекомендований лист повернувся з відміткою за закінченням строку зберігання. Станом на день звернення до суду борг не повернутий.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 28 лютого 2024 року позов задоволений. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 29 січня 2020 року в розмірі 60 000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 28 лютого 2024 року становить 2 305 494 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 15 140 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 через адвоката Козирєва І.М. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що скаржник заявою від 05 червня 2023 року повідомила суд, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки частково здійснювала виконання взятих на себе зобов`язань із повернення позики та вказувала, що має належні докази. Сторони в договорі погодили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 29 липня 2020 року, при цьому повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має дорівнювати еквіваленту 60 000 дол.США за курсом на день повернення. Тобто, сторонами була передбачена в тексті договору умова остаточного розрахунку суми на день повернення 29 липня 2020 року. Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 29 липня 2020 року курс дол.США до гривні становив: 27,6851 грн за 1 дол.США. Тобто, сума позики (боргу), яка підлягала поверненню станом на остаточну дату розрахунку, становить 1 661 106 грн. Проте, позивач просить стягнути з неї (відповідача) грошові кошти в сумі 1 616 370 грн, а судом ухвалено рішення про стягнення на користь позивача грошових коштів в сумі 2 305 494 грн, із чим вона ( ОСОБА_2 ) не погоджується. Фактично ж на момент укладення договору позики грошових коштів, позивач передав відповідачу кошти в сумі 16 000 дол.США. Вказана сума була необхідна для викупу права вимоги за кредитним договором, з подальшим придбанням квартир АДРЕСА_1 . У цій частині вона (відповідач) підтверджує факт отримання грошових коштів, а у решті суми в розмірі 44 000 дол.США позовні вимоги не визнає. Вона (відповідач) просила зупинити провадження у справі до розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики грошей. Суд першої інстанції дійшов висновку про затягування розгляду справи зі сторони відповідача та не розглянув вказане клопотання, але відповідач вважає за доцільне провадження у цій справі зупинити. З приводу вказаних обставин ОСОБА_2 звернулася до Житомирського районного управління поліції із повідомленням про злочин за ст.190 КК України та просила внести відомості до ЄРДР по факту вчинення ОСОБА_1 шахрайських дій відносно неї. Наразі матеріали перебувають на розгляді. Зазначає, що сторони погодили дату остаточного розрахунку 29 липня 2020 року та ту обставину, що остаточний розрахунок має бути здійснено у еквіваленті на день остаточного розрахунку 29 липня 2020 року, а тому при розрахунку заборгованості має бути використаний курс гривні до дол.США 27,6851 грн за 1 дол.США.

Від сторони позивача відзиву на апеляційну скаргу відповідача не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.138-143 т.2). Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Войцещук В.В. спрямував до суду заву про розгляд справи у його відсутність, та зазначив, що вимоги апеляційної скарги заперечує в повному обсязі. Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Томашевська О.А. спрямувала до суду заяву про зупинення провадження у справі, в якій, зокрема, просить визнати поважними причини її неявки на судове засідання, з огляду на необхідність одночасного надання правничої допомоги та захисту прав клієнта ОСОБА_3 у ІНФОРМАЦІЯ_1 , що заплановано на той самий час і дату. Наголошується на неприпустимості розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника скаржника. Апеляційний суд уже відкладав розгляд справи за клопотанням представника відповідача адвоката Томашевської О.А. (а.с.90-91 т.2). Отже, відсутні підстави вважати повторну (четверту) неявку представника відповідача у судове засідання з поважних причин та повторно відкладати розгляд справи. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Із огляду на викладене вище, неявка сторін та їх представників, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (відповідно до змісту частини другої ст.372 ЦПК України).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику. За суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з частиною першою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною першою ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року в справі №686/18121/21, від 19 травня 2021 року в справі №128/891/20-ц ).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 29 січня 2020 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики грошей, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримала від позикодавця гроші готівкою в сумі 1 482 000 грн, що є еквівалентом 60 000 доларів США, для викупу права вимоги за кредитним договором, з подальшим придбанням квартир АДРЕСА_2 (а.с.7-9 т.1). Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Білецькою Н.С.

Також за умовами договору позики, сторони за цим договором домовилися про те, що: позичальник за користування грошима проценти не сплачує; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 29 липня 2020 року (п.2 договору позики грошей). При цьому повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має дорівнювати еквіваленту 60 000 (шістдесяти тисячам) доларів США за курсом НБУ на день повернення.

Суд першої інстанції, установивши, що факт укладення договору позики та отримання ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_1 грошових коштів підтверджений належними доказами, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин, зобов`язання за якими позичальник ОСОБА_2 не виконала, а тому наявні правові підстави для стягнення заборгованості за договором позики грошей, який посвідчений у нотаріальному порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що повна сума позики, що підлягає поверненню на день остаточного розрахунку має дорівнювати еквіваленту 60 000 дол.США за курсом на день повернення, визначеного в договорі, тобто на 29 липня 2020 року, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки станом на 29 липня 2020 року позичальником борг не повернутий та ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики.

У постанові від 13 липня 2022 року в справі №363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша ст.99 Конституції України), але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст.192 ЦК України).

Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша ст.192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша ст.192, частина перша ст.524, частина перша ст.533 ЦК України), але не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга ст.524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга ст.533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша ст.1046, частина перша ст.1049 ЦК України, постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16)».

Як зазначалося вище, в договорі позики грошей сторони погодили, що повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має дорівнювати еквіваленту 60 000 (шістдесяти тисячам) доларів США за курсом НБУ на день повернення (пункт 2 договору позики грошей).

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягнення боргу за договором позики грошей від 29 січня 2020 року в сумі 60 000 дол.США, необхідно обраховувати в еквіваленті за курсом НБУ станом на 28 лютого 2024 року, тобто на день ухвалення судом першої інстанції рішення, оскільки умовами договору чітко визначено, що повна сума позики, яка підлягає поверненню має дорівнювати еквіваленту 60 000 (шістдесяти тисячам) доларів США за курсом НБУ на день повернення.

Із огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального права.

Недодержання судом першої інстанції норм процесуального права не відноситься до обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, передбачених частиною третьою ст.376 ЦПК України, а також не призвело до неправильного вирішення справи по суті на підставі доказів, наданих сторонами на засадах змагальності, оскільки, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, відповідач мала можливість у цій справі звернутися з зустрічним позовом про визнання договору позики грошей недійсним, але своїм правом не скористалася без поважних причин, а зупинення розгляду справи у 2024 році, коли спір перебуває на розгляді з 2021 року, є нічим іншим, як зловживанням процесуальними правами.

Решта доводів апеляційної скарги спростовується викладеним вище, чим виключається необхідність їх окремого мотивування.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні. Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через адвоката Козирєва Ігоря Миколайовича, залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: