П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 382/1457/24

Провадження №22-ц/824/12129/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: заявник ОСОБА_1

заінтересована особа: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Лещенком Сергієм Олександровичем, на заочне рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 квітня 2025 року, ухваленого у складі судді Нарольського М.М., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лещенка С. О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , відповідно до вимог якого просила: визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , на праві власності.

Позов обґрунтовано тим, що 01 грудня 2016 року ухвалою Яготинського районного суду Київської області, справа № 382/1508/16, затверджено мирову угоду укладену між сторонами по справі, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . 28.12.2016 державним реєстратором: Козинцем С. С., КП Кагарлицької районної ради «Реєстраційне агентство», Київська область, здійснено реєстрацію права власності на будинок. Вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,2500 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (далі - Земельна ділянка), на яку згідно рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 червня 2016 року, справа № 382/731/16-ц, визнано право власності за відповідачкою ОСОБА_2 .

Оскільки предметом судового розгляду був лише об`єкт нерухомого майна - вищевказаний житловий будинок, а питання щодо визнання права власності на Земельну ділянку, надану для будівництва і обслуговування даного житлового будинку між сторонами не вирішувалось - за усною домовленістю відповідачка пообіцяла переоформити Земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, на ім`я позивачки, шляхом вчинення правочину у нотаріуса, попередньо передавши всі документи на земельну ділянку, які знаходилися у неї.

Відповідачка до цього часу не вчинила жодних дій для переоформлення та передачі у власність позивачці Земельної ділянки, а тому позивачка позбавлена можливості в повній мірі користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном.

Позивачка вичерпала можливі засоби вирішення питання оформлення права власності на Земельну ділянку, на якій розташований належний їй житловий будинок в досудовому порядку, у зв`язку із чим остання вимушена звернутися за захистом своїх прав та інтересів до суду.

УхвалоюЯготинського районного суду Київської області від 03.10.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 08.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що у суду відсутні підстави вважати, що спірна земельна ділянка площею саме 0,25 га набула ознак самостійного й окремого об`єкта права власності. З огляду на встановлені судом обставини відсутні й правові підстави для визнання права власності на частину іншої земельної ділянки, яка фігурує в матеріалах справи, площею 0,6054 га.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 адвокат Лещенко С.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що земельні ділянки право власності на які виникли до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, в матеріалах наявний Акт на право приватної власності на землю І-КВ №044459 від 06 липня 2001 року.

В судове засідання учасники справи не з`явилися.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Лещенком С.О. подано заяву про розгляд справи без участі позивача та його як представника позивача.

Судова повістка, які надсилалися ОСОБА_2 повернулася до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02.06.2016 року у справі № 382/731/16-ц, було вирішено: встановити факт належності на праві власності ОСОБА_5 житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 . Встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ідентифікаційний № в реєстрі фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1 право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,. ідентифікаційний № в реєстрі фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1 право власності на земельну ділянку площею 0,6054 га, з якої 0,2500 га призначено для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а 0,3554 г по АДРЕСА_1 .

За замовленням ОСОБА_2 станом на 19.05.2016 року ФОП ОСОБА_7 виготовлено технічний паспорт на будинок садибного (індивідуального) типу за адресою: АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа № 110).

Відповідно до копії мирової угоди від 07.11.2016 року по справі № 382/1508/14-ц, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , далі за текстом іменовані як Сторони, вбачається, що згідно п. 3 Мирової угоди, сторони дійшли згоди, що зобов`язання ОСОБА_2 по поверненню ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 55 000,00 (п`ятдесят п`ять тисяч гривень 00 копійок) за договором позики від 15 липня 2016 року вважається припиненим в зв`язку з передачею ОСОБА_2 ОСОБА_1 відступного у виді житлового будинку АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до п. 4 Мирової угоди, сторони дійшли згоди, що за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний № в реєстрі фізичних осіб - платників податків НОМЕР_2 , визнається право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Із п. 5 Мирової угоди вбачається, що після затвердження мирової угоди спір щодо повернення боргу за договором позики від 15 липня 2016 року укладеним між сторонами та належності нерухомого майна, зазначеного в даній мировій угоді вважається вирішеним.

Відповідно до ухвали Яготинського районного суду Київської області від 01.12.2016 року у справі 382/1508/16 суд визнав мирову угоду укладену між сторонами по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності, відповідно до якої сторони дійшли згоди, що зобов`язання ОСОБА_2 по поверненню ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 55 тисяч гривен за договором позики від 15.07. 2016 року вважається припиненим в зв`язку з передачею ОСОБА_2 ОСОБА_1 відступного у виді житлового будинку за АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами. Сторони дійшли згоди, що за ОСОБА_1 , визнається право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами. Після затвердження мирової угоди, спір щодо повернення боргу за договором позики від 15.07. 2016 року, укладеним між сторонами та належності нерухомого майна зазначеного в даній мировій угоді, вважається вирішеним. В зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди та визнання її судом, провадження по справі закрито.

За заявою ОСОБА_1 було сформовано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 77603118 від 02.01.2017 року, з якого вбачається, що об`єктом нерухомого майна є житловий будинок, з належними господарськими будівлями та спорудами, загальна площа якого становить 45,7 м2, житлова площа: 19,8 м2, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: мирова угода, затверджена ухвалою суду, серія та номер: б/н, виданий 01.12.2016 Яготинським районним судом Київської області, форма власності: приватна, власники: ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 387510807 від 19.07.2024 року, сформованого державним реєстратором Козинець С. С., вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності в розмірі 1 частки має у власності закінчений будівництвом об`єкт житловий будинок, з належними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В описі об`єкта зазначено: загальна площа (кв. м): 45,7, житлова площа (кв. м): 19,8. Опис: А-1 Житловий будинок, веранда а, Сарай Б, Погріб В, Колодязь № 1, огорожа № 3, ворота з хвірткою № 4. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 255.

Із довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вбачається, що було проведено оціночну вартість земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якої, розмір частки, що оцінюється: 2500,00 м2; кадастровий номер земельної ділянки: :00:000:0000; площа земельної ділянки: 2500,00 м2; категорія: землі житлової та громадської забудови; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); оціночна вартість об`єкта оцінки: 64488,30 грн; оціночна вартість земельної ділянки: 34140,58 грн.

Як зазначив представник позивача у судовому засіданні суду першої інстанції, цей кадастровий номер земельної ділянки зазначено випадковим чином (без прив`язки до конкретної земельної ділянки) з метою визначення оціночної вартості аналогічної земельної ділянки, і він не є кадастровим номером земельної ділянки, яка є предметом спору.

Із долученої до матеріалів справи виписки № 52 від 29.05.2024 з господарської книги № 1 Богданівського старостинського округу вбачається, що відповідно до запису в погосподарській книзі № 1 Богданівського старостинського округу Бориспільського району Київської області житловий будинок, що належить громадянці України ОСОБА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_3 ) облікується за адресою: АДРЕСА_1 .

Також у цій виписці окремим абзацом зазначено «Загальна площа земельної ділянки - 0,6054 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0,2500 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,3554 га».

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Зі змісту наведеної статті у взаємозв`язку зі статтями 259, 260, 368 ЦПК України усі судові рішення, ухвалені суддею-доповідачем під час підготовки справи до апеляційного розгляду, викладаються у формі ухвали.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції.

Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подават4и усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:

1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;

3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).

5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 (цивільна юрисдикція), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження № 12-4гс21 (господарська юрисдикція), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21 (господарська юрисдикція); постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603 та інші).

Зазначена судова практика є сталою й незмінною і в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду (див.: постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Як убачається з апеляційної скарги представником відповідача до апеляційної скарги були долучено доказ а саме Державний акт на право приватної власності на землю виданий громадянину України ОСОБА_5 згідно якого було виділено земельну ділянку 0,2500 га для обслуговування жилого будинку та господарських споруд.

Дослідивши вказані докази апеляційний суд дійшов висновку, що вказані докази було подано з порушенням статті 367 ЦПК України.

Проте, без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач, без урахування нового доказу який було надано позивачем на обґрунтування власної позиції, рішення суду не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед формальним розумінням права.

Таким чином, апеляційний суд для забезпечення справедливості рішення та верховенства права дійшов висновку, що вказані докази необхідно прийняти та вважати їх належними.

Враховуючи наведене, а також те, що було подано нові докази, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, апеляційний суд приймає зазначені докази до розгляду.

Оскільки в матеріали справи долучено нові докази, що мають вирішальне значення для встановлення фактичних обставин, апеляційний суд, оцінюючи їх у сукупності з іншими доказами у справі, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Аналіз змісту зазначених постанов Верховного Суду дає підстави стверджувати, що преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, зазначено що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 02.06.2016 року у справі № 382/731/16-ц, було вирішено: встановити факт належності на праві власності ОСОБА_5 житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 . Встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ідентифікаційний № в реєстрі фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1 право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ідентифікаційний № в реєстрі фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1 право власності на земельну ділянку площею 0,6054 га, з якої 0,2500 га призначено для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а 0,3554 г по АДРЕСА_1 .

Отже, вказаним рішенням було визнано право власності ОСОБА_2 за земельною ділянкою 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , а тому при вирішенні справи вказані обставини справи є преюдиційними та є обов`язковими для врахування під час винесення судового рішення.

Також, у матеріалах справи наявний Державний акт на право приватної власності на землю 1-КВ №044459, відповідно до якого ОСОБА_5 на підставі рішення 16 сесії 23 скликання Богданівської сільської ради народних депутатів 20 жовтня 2000 року їй передається у приватну власність земельну ділянку площею 0,66054 гектарів в межах згідно планом. Земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_1 землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,2500 га ведення особистого підсобного господарства 0,3554 га.

Отже, вказаним актом визначено місце розташування земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що була виділена за адресою будинку будинок АДРЕСА_1 а тому висновок суду першої інстанції про те, що неможливо встановити місце розташування земельної ділянки є необґрунтованими та спростовується матеріалами справи.

У відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди.

Так, згідно частини першої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час відчуження ОСОБА_8 житлового будинку ) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Разом із тим, частиною четвертою статті 120 ЗК України було встановлено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При цьому, згідно частини першої статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час відчуження), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Поточна редакція статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України також передбачають автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Разом із тим за відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Отже, зазначені редакції земельного та цивільного законодавства імперативно передбачають перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20)).

При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solocedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18 (пункт 8.17); від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, провадження № 14-458цс18 (пункт 61); від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, провадження № 14-438цс19 (пункт 42)).

Тобто за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Отже, судом було встановлено, що будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці власником якої є ОСОБА_2 відповідно до акту на право приватної власності на землю 1-КВ №044459, відповідно до якого ОСОБА_5 на підстав рішення 16 сесії 23 скликання Богданівської сільської ради народних депутатів 20 жовтня 2000 року їй передається у приватну власність земельну ділянку площею 0,66054 гектарів в межах згідно планом. Земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_1 землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,2500 га ведення особистого підсобного господарства 0,3554 га.

Разом з тим, відповідно до ухвали Яготинського районного суду Київської області від 01.12.2016 року у справі 382/1508/16 суд визнав мирову угоду укладену між сторонами по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності, відповідно до якої. Сторони дійшли згоди, що зобов`язання ОСОБА_2 по поверненню ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 55 тисяч гривен за договором позики від 15.07. 2016 року вважається припиненим в зв`язку з передачею ОСОБА_2 ОСОБА_1 відступного у виді житлового будинку за АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами. Сторони дійшли згоди, що за ОСОБА_1 , визнається право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами. Після затвердження мирової угоди, спір щодо повернення боргу за договором позики від 15.07. 2016 року, укладеним між сторонами та належності нерухомого майна зазначеного в даній мировій угоді, вважається вирішеним. В зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди та визнання її судом, провадження по справі закрито.

Відповідно до вказаної мирової угоди ОСОБА_1 отримала право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 .

Проте, ОСОБА_1 відповідно до умов договору оформила право власності не оформила право власності на земельну ділянку.

Разом з тим, як було зазначено судом, відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України у разі переходу власності на житловий будинок також автоматично тобто імперативно і переходить право власності на земельну ділянку яку було виділено для обслуговування вказаного будинку.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що для забезпечення права особи на обслуговування житлового будинку та виконання імперативних приписів ст. 370 ЦК України та 120 ЗК України позов підлягає задоволенню.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Під час звернення з позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 211,20 грн

Під час звернення з апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 816,80 грн.

Оскільки позовна заява та апеляційна скарга підлягає задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в сумі 3028,00 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Лещенком Сергієм Олександровичем -задовольнити.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 квітня 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення яким позов ОСОБА_1 - задвольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ) право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , на праві власності.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 3028,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна