Справа № 466/1580/25 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б
Провадження № 22-ц/811/1836/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання - Марко О. І.

з участю позивачки - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та зняття особи з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

в лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила суд ухвалити рішення, яким зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та виселити ОСОБА_2 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 і зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, на те, що вона є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй, на підставі договору дарування №208, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М. від 11.03.2015. У вказаному будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 ; її батьки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; її діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; її чоловік - ОСОБА_8 та її брат - ОСОБА_2 . Зазначає, що вона неодноразово просила брата виселитись та знятись із реєстрації, оскільки відповідач, згідно даних реєстру речових прав, є співвласником житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що вона як власник житла, звернулася в ЦНАП із заявою про зняття відповідача із реєстрації, проте отримала відмову на цю заяву від 25.08.2022 через те, що не представила військового квитка відповідача. Стверджує, що відповідач не сплачує комунальні послуги і не дотримується правил співжиття в будинку, через що виникають конфлікти. ОСОБА_2 перешкоджає позивачу користуватися своєю власністю і вчиняє проти неї і членів її сім`ї протиправні дії. Доказами даної обставини є постанова Шевченківського районного суду м. Львова від 03.01.2020 у справі 466/10100/19 про вчинення відповідачем ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, а саме: вчинення 22.11.2019 насильства щодо батьків позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Крім того, вона 08.08.2024 вона була змушена викликати поліцію через те, що відповідач, перебуваючи у буд. АДРЕСА_1 та знаходячись у нетверезому стані, тричі стріляв із гладкоствольної рушниці марки Maverick 88. Львів. Про це свідчать її заява № Г-698 у відділ поліції № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області, відповідь на цю заяву із поліції та постанова Львівського апеляційного суду від 09.12.2024 по справі №466/8334/24 про вилучення зброї та боєприпасів у відповідача. Крім того, вона відчуває постійну загрозу з боку відповідача, зокрема, що останній, перебуваючи в спірному житловому будинку і в подальшому буде вчиняти адміністративні чи інші протиправні вчинки. Такі дії відповідача несуть небезпеку життю позивача та членів її сім`ї та унеможливлюють їх спільне проживання в буд. АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року позов задоволено.

Знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 і зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , подавши в травні 2025 року апеляційну скаргу, в якій міститься прохання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, на думку заявника, суд першої інстанції дійшов невірних висновків, вказавши про те, що відповідач ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство відносно своїх батьків, здійснював постріли із гладкоствольної зброї у будинку, що на думку суду є неприпустимим і може мати незворотні наслідки, систематично порушує правила суспільного співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, заходи запобігання та громадського впливу, вжиті щодо відповідача, зокрема, притягнення його до адміністративної відповідальності та призначення йому адміністративних стягнень виявилися безрезультатними та не призвели до припинення його протиправної поведінки. Відтак, позивач ОСОБА_1 як власник будинку не дає згоди на проживання відповідачеві ОСОБА_2 у ньому, оскільки такий своїми протиправними діями робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, чинить позивачу перешкоди у користуванні належним їй майном. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги те, що, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. На час розгляду справи відповідач вважається таким, що не приягувався до адміністративної відповідальності.

Також судом не взято до уваги те, що відповідача хоча і було притягнуто до адміністративної відповідальності через постріли із гладкоствольної рушниці Maverich 88, однак постріли відбулися випадково, в результаті таких ніхто не постраждав, зброя вилучена у відповідача та в майбутньому він не зможе спричинити комусь шкоду, застосувавши таку.

В липні 2025 року зареєстровано відзив ОСОБА_1 на подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу, в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Відзив обґрунтований законністю рішення суду першої інстанції та необґрунтованістю доводів апеляційної скарги.

Відповідач в судові засідання суду апеляційної інстанції жодного разу не з`явився.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідач в судові засідання не з`явився, жодне з неодноразових повідомлень про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, які направлялись за адресою місця його реєстрації, яку він сам вказав у апеляційній скарзі, в поштовому відділенні не отримав, такі повернулись до суду з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. Проте, будь-які повідомлення про зміну місця проживання від відповідача також не надходили.

Відповідач, як сторона, яка задіяна в судовому розгляді, зобов`язана з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, використовувати засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

В Україні дії система публікації відомостей про час та місце розгляду справи в мережі Інтернет на сайті Судова влада і відповідач, маючи усі можливості з отримання інформації про розгляд його справи, в судові засідання неодноразово не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі.

За вказаних обставин, виходячи з системного аналізу статтей 130, 131, 372 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а відтак і про можливість розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачки, яка з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи такого.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , який належить їй на підставі Договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за № 208 від 11 березня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., що підтверджується копією цього договору та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34748894 від 11 березня 2015 року.

Відповідач ОСОБА_2 є братом позивачки ОСОБА_1 .

Відповідно до відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 183104 від 31 січня 2025 року, за адресою: АДРЕСА_1 , у даному будинку зареєстровано 8 осіб: ОСОБА_1 (позивач); її батьки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; її діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; її чоловік - ОСОБА_8 та її брат - ОСОБА_2 (відповідач).

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 03.01.2020 (справа №466/10100/19) встановлено, що ОСОБА_2 22 листопада 2019 року близько 09.30 год за місцем роботи свого батька, що по АДРЕСА_3 в п`яному вигляді виражався в сторону батька ОСОБА_4 нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, чим вчинив психологічне насильство, чим скоїв правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу, в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн 00 коп.

Листами начальника відділу поліції № 1 Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області від 20 вересня 2024 року № 29482-2024, 28 січня 2025 року за № Г-698 ОСОБА_1 повідомлено, що працівниками відділу поліції №1 Львівського РУП № 1 ГУНП у Львівській області розглянуто її звернення з приводу неправомірного використання її братом ОСОБА_2 гладкоствольної рушниці Maverich 88 у приміщенні житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , та проінформовано її, що в ході розгляду матеріалів звернення відносно ОСОБА_2 працівниками поліції було складено адміністративний протокол за статтею 174 КУпАП, та зброю вилучено до рішення суду.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2024 року (справа №466/8334/24) встановлено, що 08 серпня 2024 року близько 17 год 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 здійснив три постріли із гладкоствольної зброї марки «Mossberg (O.F. Mossberg&Sons, Inc.), НОМЕР_2, Maverick 88, № НОМЕР_1 , Гладкий, довжина-710, калібру 12/76 у невідведеному місці з порушенням установленого порядку, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 174 Кодексу України про адміністративні правопорушення. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею174 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі ста п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2550 грн, з конфіскацією гладкоствольної зброї марки «Mossberg (O.F. Mossberg&Sons, Inc.), НОМЕР_2, Maverick 88, № НОМЕР_1 , Гладкий, довжина-710, калібру 12/76; одного додаткового стволу марки «CHAMBERED FOR 23/4 AND 3IN.SHELLS-12 GA-28 IN/ ACCU-CHOKE» № НОМЕР_1 ; одного приладу до гладкоствольної зброї, марки «Mossberg» O.F. Mossberg & Sons, Inc.) BRL 00000591, Maverick 88, № НОМЕР_1 , калібр 12/76; семи боєприпасів марки «ТАХО» калібр 12*70.

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2024 року залишено без змін.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до пункту 1 частини другої, частини четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами другою, третьою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, стаття 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише в разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку.

В усіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

В постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №679/1657/18, вказано, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

В постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №442/810/22, зазначено, що при вирішенні справи про виселення особи суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенцію), та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Uкrаіnе», заява № 17496/19) зазначено, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukrainе») від 13 жовтня 2016 року № 1870/05, пункти 71 та 89). Зокрема, при такому оцінюванні повинно належним чином бути враховано особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, й за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

ЄСПЛ у вказаному рішенні резюмував, що суди не забезпечили справедливого балансу між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами. Реакція цивільних судів на позов заявниці не відповідала позитивному обов`язку держави забезпечити заявниці ефективний захист від домашнього насильства. При цьому ЄСПЛ зазначив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. У контексті статті 2 Конвенції у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати над правами жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність.

З обставин, встановлених місцевим судом в цій справі, вбачається, що відповідач упродовж тривалого часу систематично порушує правила співжиття із своїми батьками, з позивачкою та ченами її сім`ї, вчиняє сварки, ображає їх, у тому числі і нецензурною лайкою, а саме, вчинив насильство відносно свого батька, ображаючи його нецензурною лайкою та погрожуючи фізичною розправою, здійснював у будинку постріли з гладкоствольної зброї, тобто вчиняє психологічне та фізичне насильство відносно позивача та її членів сім`ї.

За вчинення вказаних протиправних дій ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, статтею 174 КУпАП.

Отже, з встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності до позитивних результатів не призвело, він продовжує протиправну поведінку, що робить неможливим його проживання у належному позивачці на праві приватної власності житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення відповідача з метою запобігання подальшим випадкам вчинення протиправної поведінки та насильства і вирішення конфліктної ситуації, яка склалася між сторонами.

Оцінюючи виселення ОСОБА_2 , з належного позивачу на праві власності житлового будинку на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, Верховний Суд, ураховуючи обставини справи, вважає, що припинення права відповідача на користування спірним житлом шляхом його виселення, з врахуванням наявності у останнього на праві власності іншого житла, що ним визнається і не спростовано, відповідає зазначеному критерію та переслідує легітимну мету.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, зробленими в постановах Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 524/6094/19, від 02 серпня 2023 року у справі № 686/24929/21.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до приписів статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Така ж норма закріплена і в частині другій пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Встановивши, що відповідач чинить позивачу перешкоди у володінні, користуванні власним майном, порушенням правил соціального співжиття відповідача робить неможливим для позивача та інших членів її сім`ї проживання із ним в одному будинку і в добровільному порядку не бажає звільнити будинок, хоча має для проживання інше житло, за відсутності будь-яких заперечень та пояснень зі сторони відповідача, місцевий суд дійшов до вірного переконання про необхідність усунення позивачу перешкод у користуванні належним йому будинком шляхом виселення відповідача із такого без надання іншого житлового приміщення, та зняття його з реєстрації з вказаного будинку.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, оскільки спростовуються вище встановленими обставинами справи, адже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач після спливу річного строку виконання стягнення за адміністративне правопорушення, вчинене у 2019 році, не припинив протиправної поведінки, і знову був притягнутий до адміністративної відповідальності у 2024 році. Доказів припинення своєї протиправної поведінки, яка призвела до триваючого конфлікту із власником житла та членами її сім`ї не надав.

Суд першої інстанції належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази, відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 жовтня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич