ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/712/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

за участю секретаря Панькевич Т.І.,

представника позивача адвоката Майки М.Б.,

представників відповідачів - Марцун А.А., Куриляк М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/24623/24 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, Офісу Генерального прокурора, Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2025 року, ухвалене суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складено 02 червня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що 17 вересня 2021 року СУ ГУ Національної поліції у Тернопільські області щодо нього розпочато досудове розслідування кримінального провадження за №0000178 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2023 року його визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.384 КК України та призначено покарання у виді арешту на строк 6 місяців. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року вирок суду першої інстанції скасовано, а кримінальне провадження про його обвинувачення за ч.1 ст.384 КК України закрито на підставі вимог п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

Стверджував, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що включало в себе здійснення досудового розслідування, проведення слідчих дій, повідомлення про підозру, передання обвинувального акту до суду, судового розгляду та постановлення вироку судом, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя.

Зазначав, що кримінальне переслідування потягло вимушені негативні зміни в його житті та його сім`ї, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Протягом тривалого часу він був вимушений захищатися від незаконного обвинувачення, доводити протиправність дій органів досудового розслідування та свою невинуватість.

Стверджував, що протягом цього часу не мав можливості вести звичайний спосіб життя, у зв`язку з необхідністю відвідувати правоохоронні органи, брати участь у допитах та інших слідчих (розшукових) діях, спілкуватися із працівниками поліції, які то погрожували відкрити щодо нові кримінальні провадження, то просили визнати вину, з`являтися у судові засідання.

Вказував на те, що його нормальний ритм життя був повністю зруйнований, а представники органу досудового розслідування, здійснюючи слідчі (розшукові) дії із низкою порушень вимог Кримінального процесуального закону, проявляли неповагу до його гідності.

Стверджував, що внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом він зазнав душевних страждань. Також, усе вище перелічене призвело до захворювання та смерті його батьків.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, час перебування під слідством та судом (58 місяців), завдану моральну шкоду оцінив у 2000000 грн.

На підставі наведеного, просив стягнути з відповідачів та Держави Україна за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду під час знаходження під слідством та судом, у розмірі 2 000 000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України в користь ОСОБА_2 154 667 (сто п`ятдесят чотири тисячі шістсот шістдесят сім) грн компенсації моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 , Головне управління Національної поліції України в Тернопільській області, Офіс Генерального прокурора та Тернопільська обласна прокуратура подали на нього апеляційні скарги.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано в повному обсязі характер моральних страждань та емоційні переживання, яких він зазнав в результаті протиправних дій відповідачів.

Також вказує, що суд першої інстанції невірно обрахував кількість місяців і днів, за які стягується моральна шкода, оскільки вважає, що така повинна стягуватись за період з дня внесення відомостей до ЄРДР по ухвалення Верховним Судом рішення, а тому просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким задовольнити повністю його позовні вимоги.

Апеляційна скарга Тернопільської обласної прокуратури мотивована тим, що позивачем не доведено моральних страждань, зміст заподіяної позивачу моральної шкоди, характер, обсяг, тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків.

Крім того зазначає, що для розрахунку моральної шкоди слід застосовувати ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України», якою передбачено розрахункову величину для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн.

Також вважає, що Державна казначейська служба не є належним відповідачем у справі.

У зв`язку з чим просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга ГУНП в Тернопільській області мотивована тим, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди, її розрахунок та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою (Постанова Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №199/1478/17), чого позивачем не зроблено.

Також вказує, що учасником цивільних правовідносин згідно зі ст.2 ЦК України є Держава.

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора також просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що позивачем не доведено зміст заподіяної позивачу моральної шкоди, характер, обсяг, тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків.

Також вказує, що для розрахунку моральної шкоди слід застосовувати ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України», якою передбачено розрахункову величину для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 . ГУНП просить відмовити у задоволенні його апеляційної скарги, оскільки вважає, що позивачем не доведено наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Крім того вказує, що позивачем також безпідставно заявлено вимогу про стягнення з відповідачів 50 000 витрат на правничу допомогу, оскільки такий розмір є неспівмірним зі складністю справи, а також не надано доказів понесення ним таких витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу Дегтяренка В.В. Офіс Генерального прокурора просить відмовити у задоволенні його апеляційної скарги з підстав, викладених у ньому.

Вказує, що позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували характер заподіяної йому моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду та заподіяною позивачу моральною шкодою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Тернопільська обласна прокуратура просить відмовити у задоволенні його апеляційної скарги, з підстав, викладених у ньому.

Також зазначає, що позивачем не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які би підтверджували характер заподіяної йому моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду та заподіяною позивачу моральною шкодою.

Крім того вважає, що для розрахунку моральної шкоди слід застосовувати ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України», якою передбачено розрахункову величину для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, відмовивши у задоволенні апеляційних скарг відповідачів.

Представники відповідачів підтримали свої апеляційні скарги, зіславшись на мотиви, викладені у них, просили скасувати оскаржуване рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог, а також відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Слідчим відділом Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000178 від 17 вересня 2021 року за фактом неправдивого показання свідка ОСОБА_2 під час допиту як свідка у судовій справі № 607/12572/20 в приміщенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.384 КК України.

У ході досудового розслідування 19 липня 2022 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 384 КК України.

За результатами досудового розслідування 20 липня 2022 року складено та скеровано до Тернопільського міськрайонного суду обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_2 за частиною 1 статті 384 КК України.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 11 грудня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.384 КК України та призначено йому покарання у виді арешту на строк 6 місяців. Строк відбування призначеного судом покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання. Стягнуто з позивача судові витрати у розмір 3775.60 грн.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 грудня 2023 року щодо ОСОБА_2 за ч.1 ст.284 КК України скасовано. Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 за ч.1 ст.384 КК України закрите на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Ухвала набрала законної сили 29 лютого 2024 року.

Постановою Верховного Суду від 29 лютого 2024 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, закриття кримінального провадження за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди за 19 місяців 10 днів перебування під слідством та судом а тому вважав, що достатнім і справедливим розміром відшкодування позивачу моральної шкоди є розмір, визначений, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що становить 154 667 грн (19 місяці 10 днів х 8 000 грн).

З таким рішенням суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави для відповідальності за шкоду завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сутність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом ( ч.7 ст.1176 ЦК України).

Статтею 1Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 1 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду ( п.1 ч.1 ст.2 Закону № 266/94 ВР).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених зміну його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обгрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, постановах Верховного Суду від 4 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч.ч.5, 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Установлено, що позивач перебував під слідством та судом з 19 липня 2022 року (дата повідомлення про підозру) по 29 лютого 2024 року - дати постановлення ухвали Тернопільського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, якою кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_2 за ч.1 ст.384 КК України закрите на підставі вимог п.3 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку із невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, тобто 19 місяців 10 днів.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, виходив з розміру мінімальної заробітної плати в сумі 8000 грн, тобто на час розгляду даного спору по суті.

Що стосується доводів апеляційних скарг Офісу Генерального прокурора та Тернопільської обласної прокуратури про те, що суд першої інстанції при розрахунку моральної шкоди повинен був виходити з розміру мінімальної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2025 року у справі №753/7572/23 дійшов висновку про необхідність застосування при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування». Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки рішення Дарницького районного суду м.Києва ухвалено 04 квітня 2024 року, мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» становив 8000 грн.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22 (провадження № 61-13387св24).

Таким чином, враховуючи правові висновки Верховного Суду в аналогічних справах, доводи апеляційних скарг щодо застосування при розрахунку розміру моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн, є безпідставними.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони позивача щодо безпідставного зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, який було заявлено позивачем до стягнення з Держави Україна, то в цій частині колегія суддів вважає їх необґрунтованими, зважаючи на таке.

Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 стверджував, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що включало в себе здійснення досудового розслідування, проведення слідчих дій, повідомлення про підозру, передання обвинувального акту до суду, судового розгляду та постановлення вироку судом, йому було завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних та фізичних стражданнях, які внесли негативні зміни у його життя.

Приймаючи оскаржуване рішення, як зазначає позивач, судом занижено розмір відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки при його визначенні не були враховані вимоги розумності і справедливості, не прийнято до уваги характер правопорушення з боку працівників органу досудового розслідування та суду, який постановив скасований в подальшому вирок, глибину фізичних та душевних страждань в періоди досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, у якій він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності, у зв`язку із чим він зазнав значних і тривалих моральних страждань.

Суд першої інстанції, врахувавши характер й глибину заподіяних ОСОБА_2 моральних страждань, тривалість перебування його під слідством та судом, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, та керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, визначив розмір відшкодування на рівні 154667 грн, що вважав достатнім для розумного задоволення потреб позивача.

Разом із цим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем, в порушення вимог статті 81 ЦПК України, не доведено, що характер і обсяг його душевних страждань, з урахуванням обставин цієї конкретної справи, підлягає грошовій оцінці в розмірі більшому, ніж мінімальний встановлений законом.

Позивач не надав до суду будь-яких доказів щодо вжиття зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо, обмежившись наведенням витягів із законодавчих актів та констатації не підтвердження жодними фактичними обставинами фразами щодо стану позивача при порушення його прав.

В той же час, відшкодування моральної шкоди не має перетворюватись у спосіб заробітку, а має носити виключно компенсаційний характер при наявності підстав, передбачених ст.25 ЦК України.

Так, Верховний Суд під час розгляду справ вказаної категорії у своїх постановах неодноразово зазначав, що сума відшкодування повинна відповідати принципу поміркованості та розумності. Розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і, не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт закриття ухвалою кримінального провадження є доказом незаконності дій органів досудового розслідування, які додатково не підлягають у судовому порядку визнанню незаконними, та завдання особі моральної шкоди (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17).

Колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п.2 ч.1 ст.2 Закону України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки щодо позивача закрито кримінальне провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Вищевказаний Закон України передбачає безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг відповідачів щодо відсутності підстав для задоволення позову, є неспроможними.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційні скарги не містять.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг є недоведеними, а тому їх треба залишити без задоволення.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області, Офісу Генерального прокурора, Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді