ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 161/18136/22

провадження № 61-11141св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - Фермерське господарство «Корсойл-Агро»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року у складі судді Олексюка А. В., додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2024 року у складі суддіОлексюка А. В., постанову Волинського апеляційного суду від 26 червня 2024 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К., та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 10 липня 2024 рокуу складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року Фермерське господарство «Корсойл-Агро» (далі - ФГ «Корсойл-Агро») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном, стягнення збитків та упущеної вигоди.

Позов мотивований тим, що ФГ «Корсойл-Агро» є підприємством, основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

23 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ФГ «Корсойл-Агро» укладений договір оренди землі.

Відповідно до укладеного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області, кадастровий номер :04:000:0380. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,76 га, у тому числі окремих категорій за їх складом та видами угідь - рілля 2,76 га. Відповідно до пункту 8 договору, він укладений на 7 років з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, дотримуючись вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі». Договір був зареєстрований 31 липня 2017 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 листопада 2020 року ОСОБА_1 після смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) його матері - ОСОБА_2 набув у спадок земельну ділянку, площею 2,7553 га, кадастровий №:04:000:0380, яка розташована на території Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області. 09 листопада 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку.

ОСОБА_1 особисто отримував оплату за оренду земельної ділянки у 2019-2021 роках, що стверджується його підписом у відповідній графі відомостей.

З середини серпня 2022 року ФГ «Корсойл-Агро» провели комплекс необхідних робіт - засівання та обробку орендованої земельної ділянки згідно технологічної карти посіву ріпаку на 2023 рік. У вересні 2022 року працівниками ФГ «Корсойл-Агро» складений акт про самовільне розорювання по периметру спірної земельної ділянки та направлено листа відповідачу. При повторному огляді земельної ділянки встановлено, що ОСОБА_1 на тракторі з плугом здійснює розорювання земельної ділянки, що зафіксовано на відеокамеру. З метою припинення вчинення правопорушення працівники ФГ «Корсойл-Агро» здійснили виклик поліції.

Отже, ОСОБА_1 вчиняє дії, що перешкоджають ФГ «Корсойл-Агро» користуватися орендованою земельною ділянкою та належно здійснювати свою господарську діяльність, у зв`язку з чим позивач поніс значні матеріальні збитки та не отримав доходи, які мав би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода).

Позивач просив:

зобов`язати ОСОБА_1 припинити будь-які роботи по обробітку земельної ділянки, площею 2,7553 га, кадастровий номер :04:000:0380, яка розташована на території Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області і не чинити перешкоди ФГ «Корсойл-Агро» у здійсненні останнім своєї господарської діяльності на земельній ділянці площею 2,7553 га, кадастровий номер :04:000:0380, яка розташована на території Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області, відносно якої укладено договір оренди землі;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ФГ «Корсойл-Агро» 260 689,18 грн збитків, з яких 30 561,48 грн реальні збитки, 230 127,70 грн упущена вигода, а також судові витрати.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 26 червня 2024 року, позов адвоката Смоленського Д. П., поданого в інтересах ФГ «Корсойл-Агро» до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном, стягнення збитків та упущеної вигоди задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 припинити будь-які роботи по обробітку земельної ділянки, площею 2,7553 га, кадастровий номер :04:000:0380, яка розташована на території Шепельської сільської ради, Луцького району Волинської області і не чинити перешкоди ФГ «Корсойл-Агро» у здійсненні господарської діяльності на земельній ділянці площею 2,7553 га, кадастровий номер :04:000:0380, яка розташована на території Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області, відносно якої ФГ «Корсойл-Агро» укладено договір оренди землі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ФГ «Корсойл-Агро» судовий збір у сумі 3 195,68 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що:

договір оренди землі був зареєстрований відповідно до вимог закону, після смерті ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_1 успадкував спірну земельну ділянку, зареєстрував своє право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідач підтвердив факт отримання від ФГ «Корсойл Агро» оплати за оренду земельної ділянки за 2019-2021 роки. У судовому засіданні ОСОБА_1 визнав, що у вересні 2022 році, вважаючи, що договір оренди земельної ділянки є неукладеним, самовільно орав ділянку по периметру, про що були складені відповідні акти ФГ «Корсойл-Агро». Позивач ФГ «Корсойл-Агро» довів належними та допустимими доказами факт неправомірних дій з боку ОСОБА_1 , які полягали у незаконному використанні земельної ділянки, що зумовило неможливість користування землею позивачем за призначенням, тому позовні вимоги про зобов`язання не чинити перешкоди відповідачу є обґрунтованими та підлягають задоволенню;

твердження відповідача, про те, що його матір ОСОБА_2 не укладала договору оренди земельної ділянки, відсутність оригіналу договору оренди землі свідчить про його недійсність, суд першої інстанції відхилив та вказав, що ухвалою суду від 27 квітня 2023 року у справі за клопотанням відповідача ОСОБА_1 було призначено судову почеркознавчу експертизу. 10 січня 2024 року на адресу суду з експертної установи надійшло повідомлення про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи через відсутність оригіналу договору оренди землі. На вимогу суду, сторонами оригінал вказаного договору оренди землі не надано. Оскільки відповідач стверджує про неукладення договору оренди, то саме на нього покладається обов`язок надати докази на підтвердження не укладення вищевказаного договору. Суд врахував, що, у позивача та відповідача, який заперечує підпис своєї матері в договорі оренди земельної ділянки, відсутній оригінал вказаного договору, тобто твердження ОСОБА_1 про те, що його матір не підписувала договір залишилось не встановленим, а договір оренди не визнано неукладеним чи недійсним. Судом встановлено, що відповідач самостійно визнає наявність відносин із ФГ «Корсойл-Агро» як на час укладання договору оренди земельної ділянки в 2017 році з його мамою, так і після часу її смерті (прийняття ним спадщини) з 2019 по сьогоднішній час. Станом на час виникнення правовідносин 23 червня 2017 року - дата укладення договору оренди землі, діяла типова форма договору оренди землі, яка була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220 в редакції станом на 02 грудня 2016 року, яка не передбачала відмітку про його реєстрацію, як обов`язкового реквізиту договору. А тому посилання відповідача на попередню редакцію від 19 вересня 2008 року, яка втратила чинність саме 02 грудня 2016 року, є помилковим. Крім того, договір оренди був зареєстрований 31 липня 2017 року, про що свідчить наявний в матеріалах витяг за № 93464394 від 02 серпня 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Наявність підписаного договору підтверджується реєстрацією останнього;

суди відмовили у стягнення з відповідача збитків та вказали, що причинний зв`язок між завданою шкодою та протиправними діями ОСОБА_1 є очевидним, оскільки внаслідок самостійного використання земельної ділянки відповідачем, очевидно була завдана шкода у формі упущеної вигоди, так як позивач до того обробляв цю земельну ділянку та використовував її у своїй господарській діяльності. Однак, розрахунки позивача про стягнення реальних майнових збитків та упущеної вигоди є суто теоретичними, абстрактними, побудованими на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними первісними бухгалтерськими документами, які б свідчили про завдання шкоди позивачу у вигляді упущеної вигоди в сумі 230 127,70 грн та реальних збитків в сумі 30 561,48 грн. Позивачем не надано доказів звернення до відповідної районної державної адміністрації з проханням направити на розгляд комісії з питань дотримання чинного законодавства України у сфері земельних відносин та про визначення розміру заподіяних йому збитків в результаті неправомірних дій відповідачів, що передбачено Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284. За таких обставин, позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме, розмір реальних збитків та упущеної вигоди, необхідних для застосування до відповідача такої мірі відповідальності, як відшкодування реальних збитків та упущеної вигоди, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Апеляційний суд погодився з мотивами та висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про усунення перешкод позивачу у користуванні спірною земельною ділянкою та вказав, що під час розгляду справи позивачем доведено наявність об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним правомочностей щодо користування і розпорядження майном (земельною ділянкою) та встановлено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: неправомірність дій відповідача, існування безпосереднього причинного зв`язку між її діями і позбавленням орендаря права користування земельною ділянкою та вина відповідача, що є підставою для цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 . Суд апеляційної інстанції вказав, що відсутність правових підстав для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди мотивована в постанові Волинського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року та в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 не переглядається.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2024 рок, яке залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 26 червня 2024 року, заяву ФГ «Корсойл-Агро» задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ФГ «Корсойл-Агро» понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:

06 березня 2024 року адвокат Матвіюк Н. Р. надіслала заяву про ухвалення додаткового рішення, відповідно до якої просила стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 30 000 грн. На підтвердження суми понесених витрат адвокат Матвіюк Н. Р. подала: договір надання правової допомоги від 01 листопада 2022 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера № 88 від 01 листопада 2022 року на суму 30 000 грн, копію акту приймання-передачі наданих послуг від 04 березня 2024 року. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суди вважали, що заява представника підлягає частковому задоволенню - з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 15 000 грн, розмір яких є співмірним із предметом спору.

Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 10 липня 2024 року заяву представника ФГ «Корсойл-Агро» - Місюка Р. П. про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково та ухвалено у цій справі додаткове судове рішення.

Стягнено з ОСОБА_1 в користь ФГ «Корсойл-Агро» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 000 грн.

Додаткова постанова мотивована тим, що 01 липня 2024 року від представника позивача надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу, які були понесені стороною під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 15 000 грн. 10 червня 2024 року між Адвокатським об`єднанням «МСМ і Партнери» в особі керуючого партнера Матвіюк Н. Р. та ФГ «Корсойл-Агро» був укладений договір про надання правничої допомоги. Відповідно до пункту 3.1. договору, сторони домовились, що за надання правничої допомоги при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 у справі №161/18136/22 в суді апеляційної інстанції, клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню гонорар (винагороду) у розмірі 15 000 грн. До закінчення судових дебатів в судовому засіданні 26 червня 2024 року адвокатом позивача було вказано, що докази фактичного понесення витрат на правничу допомогу будуть подані відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України. До заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу представником позивача долучений акт приймання-передачі наданих послуг від 27 червня 2024 року, з зазначенням переліку виконаних робіт, які здійснені адвокатом; квитанцію до прибуткового касового ордера. Відповідач у відзиві на заяву просив у її задоволенні відмовити, судові витрати покласти саме на позивача. Під час визначення розміру понесених витрат апеляційний суд врахував, що під час слухання справи судом першої інстанції та апеляційного перегляду позиція позивача не змінювалася, представництво його інтересів здійснювалося тим самим адвокатським об`єднанням. При цьому, зміст заперечень на апеляційну скаргу фактично дублював зміст позовної заяви фермерського господарства. Отже, правова позиція позивача вже була сформована до апеляційного розгляду справи, доказів додаткового комплексного та всебічного вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано та з матеріалів справи не вбачається. Враховуючи наведене, оцінивши подані представником позивача докази на підтвердження понесених витрат, виходячи з обставин цієї справи, колегія суддів зробила висновок, що реально понесені витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанцій відповідно до умов договору у розмірі 1 000 грн відповідають обсягу виконаних робіт, є співмірними з предметом позову та складністю справи, а тому підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ФГ «Корсойл-Агро». Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2024 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2024 року, постанову Волинського апеляційного суду від 26 червня 2024 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 10 липня 2024 року скасувати, у задоволені позову відмовити повністю. Визнати договір оренди землі від 23 червня 2017 року, укладений між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ФГ «Корсойл-Агро» нечинним. Зобов`язати ФГ «Корсойл-Агро» сплатити ОСОБА_1 орендну плату за користування в 2022 році земельною ділянкою в розмірі 2,76 га кадастровий номер :04:000:0380. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди залишили поза увагою, що відповідач з листопада 2020 року звертався до позивача з проханням надати копію договору оренди землі, проте її не отримав. Відповідно до листа Луцької районної військової адміністрації № 601/19/2-22 від 03 березня 2022 року договори оренди земельних ділянок між громадянами та суб`єктами господарювання на зберігання до архіву Луцької райдержадміністрації не передавались. Така поведінка позивача свідчить, що договору оренди землі не існує, оскільки ОСОБА_2 його не підписувала;

після смерті матері серед документів він знайшов договір оренди земельної частки (паю) № 311 від 24 березня 2000 року, укладений між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Шепель» (далі СВК «Шепель»), відповідно до якого її підпис відмінний від підпису, що виконаний від її імені в договорі оренді землі з ФГ «Корсойл-Агро». Колгосп «Більшовик» був реорганізований в Колективне сільськогосподарське підприємство «Шепель», яке в свою чергу було реорганізоване в СВК «Шепель», на зміну якому прийшли інші сільськогосподарські підприємства, зокрема ФГ «Корсойл-Агро», а тому люди середнього та похилого віку не могли достеменно визначитись щодо підписання договору оренди землі з тим чи іншим підприємством;

в судовому засіданні 27 квітня 2023 року представник позивача заявив, що оригіналу договору оренди землі немає, він його не бачив, оригінал договору оренди відсутній. Разом з тим, долучена до матеріалів справи копія договору засвідчена адвокатом «з оригіналом згідно», що свідчить, про те, що представник позивача ввів суд в оману щодо фактичних обставин справи та приховав відсутність оригіналу договору оренди землі. Вважає, що суд відповідно до статті 78 ЦПК України мав би визнати вказаний доказ недопустимим. Суди не врахували, що якщо учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина шоста статті 95 ЦПК України);

суди не врахували, що позивач та його представник умисно не виконали ухвалу суду щодо призначення почеркознавчої експертизи та приписів статті 109 ЦПК України, чим ухилилися від участі в експертизі та не подали експерту оригінал договору оренди землі. Суд в порушення приписів статті 109 ЦПК України визнав факт підписання ОСОБА_2 договору оренду землі;

суди залишили поза увагою, що жоден свідок у справі не дав показання про те, що договір оренди землі підписала ОСОБА_2 , і що його копія відповідає оригіналу. Також, ці обставини справи не були встановлені висновком експерта з вини суду, з вини позивача та його представника;

суди не врахували, що під час реєстрації договору оренди землі реєстратор не вирішує питання про те, чи підписаний цей договір саме тією особою, яка зазначена в ньому, самі реєстраційні дії проводяться без її участі, а відповідальність за подані в договорі відомості несе та сторона, яка подала його на реєстрацію;

суд першої інстанціїз власної неуважності чи з іншої причини зробив запит до Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради, а не до Державного реєстратора Луцької районної державної адміністрації, до якого згідно листа ФГ «Корсойл-Агро» № 52 від 31 травня 2022 року та пункту 42 копії договору оренди землі був поданий для реєстрації третій оригінал цього договору;

постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статей 263, 382 ЦПК України.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині не оскаржуються та в касаційному порядку не переглядаються.

Позиція інших учасників справи

У вересні 2024 року ФГ «Корсойл-Агро» через представника Корнійчук Д. В. подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що відповідач не надав доказів його неукладення, сам стверджує, що знаючи про існування оренди його земельної ділянки, вчинив умисні дії по її переорюванню. Договір оренди ним не оспорювався, ним не вчинено дій щодо подання до суду позовної заяви про недійсність договору оренди. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 26 червня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з суду першої інстанції справу.

У вересні 2024 року справа № 161/18136/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 15 серпня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 385/1290/21, від 01 грудня 2021 року у справі № 656/239/18, від 07 червня 2022 року у справі № 144/338/18, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц тасудове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що 23 червня 2017 між ОСОБА_2 та ФГ «Корсойл-Агро» укладений договір оренди землі, відповідно до якого, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області, кадастровий номер :04:000:0380 (пункт 1); в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,76 га, у тому числі, окремих категорій за їх складом та видами угідь - рілля 2,76 га (пункт 2). Відповідно до пункту 8 договору, останній укладений на 7 років з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою. Після закінчення строку дії договору, орендар має переважне право поновлення його на новий строк, дотримуючись вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права № 93464394 від 02 серпня 2017 року, договір оренди землі зареєстрований 31 липня 2017 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 листопада 2020 року ОСОБА_1 після смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - ОСОБА_2 набув у спадок земельну ділянку, площею 2,7553 га, кадастровий № :04:000:0380, яка розташована на території Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області.

Пунктом 38 договору визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

ОСОБА_1 підтвердив факт отримання матеріальних цінностей від ФГ «Корсойл Агро» в якості оплати за оренду земельної ділянки за 2019-2021 роки.

ОСОБА_1 визнав, що у вересні 2022 році, вважаючи, що договір оренди земельної ділянки є неукладеним, самовільно орав ділянку по периметру, про що були складені відповідні акти ФГ «Корсойл-Агро».

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент укладення договору оренди від 23 червня 2017 року) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (частина перша статті 792 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) зазначено, що:

«з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягав не сам договір оренди, а право оренди земельної ділянки. Можна зробити висновок, що договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто дотримання сторонами вимог статей 638, 759 та 792 ЦК України та статті 15 Закону 161-ХIV;

Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16, у частині того, що договір є укладеним з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, право оренди виникає з моменту його державної реєстрації.

Однак Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, викладеного у цій постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16 у частині того, що виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

При цьому Велика Палата Верховного Суду враховує, що вказаний висновок стосується чинності договору оренди землі, укладеного після 01 січня 2013 року, тобто після зміни законодавчого регулювання: виключення із Закону № 161-XIV вимог про необхідність державної реєстрації договору оренди та вказівки на необхідність реєстрації права оренди та виключення з тексту цього Закону посилання на укладеність правочину з дня його державної реєстрації».

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2025 року у справі № 761/33483/21 (провадження № 61-462св25) вказано, що: «обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний».

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (частина четверта статті 81 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьома статті 81 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 130/1508/18 (провадження № 61-6086св19) зазначено, що: «Пунктом 3.5 вказаної Інструкції встановлено, що коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень) […] Апеляційний суд правильно виходив із того, що ідентифікація виконавця підпису орендодавця на договорі оренди потребує застосування спеціальних знань, і належність підпису позивача на договорі можливо встановити шляхом призначення судом і проведення почеркознавчої експертизи, однак не врахував, що така експертиза може бути проведена за наявності оригіналу договору оренди, який на вимогу міськрайонного суду відповідачем надано не було. Дій, спрямованих на витребування оригіналу договору оренди апеляційним судом вчинено не було, не надано оцінки тій обставині, що відповідач ухилився від надання оригіналу договору оренди під час розгляду справи у суді першої інстанції. […] Враховуючи те, що на вимогу позивача та на виконання ухвали міськрайонного суду про витребування доказів від 10 липня 2018 року відповідачем не було надано оригінал оспореного договору оренди, що унеможливлює проведення судової почеркознавчої експертизи, висновок апеляційного суду про те, що позивач не порушувала клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, предметом дослідження якої має бути підпис на оригіналі договору оренди, не може вважатись об`єктивним. Апеляційний суд не вчинив дій, спрямованих на сприяння учасникам судового процесу у реалізації процесуальних прав, не з`ясував причин неподання витребуваних судом доказів, формально провів апеляційний перегляд справи, не встановивши обставин, від яких залежить правильне вирішення спору».

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року у справі № 695/318/20 (провадження № 61-1833св22) зазначено, що «стаття 109 ЦПК Українивстановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи. Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 201/11183/16 (провадження № 61-23601св18), на яку посилається заявник як на підставу касаційного оскарження».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 385/1290/21 (провадження № 61-12824св22), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «у справі, яка переглядається, представником позивача - адвокатом Остащенко О. М. вживалися заходи щодо отримання додаткової угоди від 15 січня 2021 року про викладення в новій редакції договору оренди земельної ділянки № 019 від 06 січня 2012 року шляхом звернення з відповідними адвокатськими запитами 21 червня 2022 року до Голованівської РДА та Гайворонської міської ради Кіровоградської області, однак листом Голованівської РДА від 24 червня 2022 року № 01-34/51/2 було повідомлено про відсутність паперового оригіналу запитуваної додаткової угоди від 15 січня 2021 року...

Крім того, з метою встановлення належності ОСОБА_2 підпису на оригіналі оспорюваної додаткової угоди, стороною позивача заявлялося клопотання про витребування доказів, яке задоволено судом та прийнято ухвалу від 01 жовтня 2021 року про витребування у відповідача оригіналу оспорюваної додаткової угоди, однак відповідач не надав суду цих документів, зазначивши, що вони відсутні у зв`язку з втратою і винна особа притягнена до дисциплінарної відповідальності.

В ухвалі Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 01 жовтня 2021 року про витребування доказів відповідачу було роз`яснено обов`язок подати витребувані докази та те, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ або відмовити у його визнанні, або здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

За таких обставин, у зв`язку з ненаданням відповідачем оригіналу додаткової угоди та відсутністю такої у позивача, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ФГ «Олена» не спростувало доводів сторони позивача про неукладення та непідписання ОСОБА_2 додаткової угоди від 15 січня 2021 року про викладення в новій редакції договору оренди земельної ділянки № 019 від 06 січня 2012 року і не довело законності державної реєстрації цього правочину».

У справі, що переглядається:

позивач в обґрунтування позову вказував, що відповідач не виконує умови договору оренди землі від 23 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 (спадкоємцем якої є відповідач) та ФГ «Корсойл-Агро». Відповідач зазначав, що договір оренди ОСОБА_2 не підписувала, оригіналу договору після смерті він знайшов, позивач оригінал договору не надає, що свідчить про самовільне зайняття позивачем спірної земельної ділянки. Спірна земельна ділянка знаходиться на території Шепельської сільської ради Луцького району Волинської області, кадастровий номер :04:000:0380;

ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2023 року клопотання ФГ «Корсойл-Агро» задоволено. Витребувано з Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради оригінал договору оренди землі від 23 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «Корсойл-Агро»;

згідно з відповіддю Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради від 30 березня 2023 року № 33-9/540/2023 в архіві департаменту відсутня реєстраційна справа щодо спірної земельної ділянки, оскільки відповідно до чинного законодавства вказаний департамент здійснює зберігання об`єднаних в реєстраційні справи документів щодо об`єктів нерухомого майна та земельних ділянок, розташованих лише у м. Луцьку (т. 1, а. с. 173-174);

ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 квітня 2023 року за клопотанням відповідача призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на розгляд якої поставлено питання: Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 в договорі оренди землі від 23 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «Корсойл-Агро» нею чи іншою особою?. Відповідно до вказаної ухвали суду клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_2 не підписувала договір оренди землі, оригіналу цього договору у відповідача немає, а також стороною позивача такого оригіналу договору не надано суду. Представник позивача Смоленський Д. П. заявив, що не може надати суду оригіналу договору оренди землі від 23 червня 2017 року, оскільки такого оригіналу договору у сторони позивачів не має;

31 травня 2023 року та 05 жовтня 2023 року до суду надходили клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення почеркознавчої експертизи, зокрема оригіналу договору оренди землі від 23 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «Корсойл-Агро» (т. 1 , а. с. 195, т. 2, а. с. 36);

ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2023 року під час вирішення питання про можливість сторін надати додаткові матеріали для проведення почеркознавчої експертизи, в тому числі оригіналу договору оренди землі від 23 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «Корсойл-Агро», представники позивача в судовому засідання пояснили, що оригіналу договору в них немає. Відповідач ОСОБА_1 суду пояснив, що інших додаткових документів та оригіналу договору оренди землі від 23 червня 2017 року у нього немає. Суд зупинив провадження у справі на час проведення експертизи. В розпорядження експертів були надані матеріали цивільної справи № 161/18136/22;

08 січня 2024 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість надання висновку;

при задоволенні позову в частині усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою, суди вказали, що для проведення судової почеркознавчої експертизи на вимогу суду сторонами не надано оригінал договору оренди землі. Оскільки відповідач стверджує про неукладення договору оренди його матір`ю (спадкодавцем), то саме на відповідача покладається обов`язок надати докази на підтвердження цього. Відповідач таких доказів не надав, самостійно визнав наявність відносин із ФГ «Корсойл-Агро» як на час укладання договору оренди земельної ділянки в 2017 році з його мамою, так і після часу її смерті (прийняття ним спадщини) з 2019 по сьогоднішній час. Договір оренди не визнано неукладеним чи недійсним. Суди зазначили, що наявність підписаного договору стверджується його реєстрацією;

суди не врахували, що:

з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягав не сам договір оренди, а право оренди земельної ділянки та не встановили, чи був укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Корсойл-Агро» 23 червня 2017 року договір оренди земельної ділянки;

за наявності пояснень представника позивача про те, що у них відсутній оригінал договору оренди землі, відмітки на копії цього договору, долученого до позову, «згідно з оригіналом. Адвокат Смоленський Д. П.» (т. 1, а. с. 11), а також наявності відповіді Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради від 30 березня 2023 року № 33-9/540/2023 (т. 1, а. с. 173-174), суди відповідно до частини сьомої статті 81 ЦПК України, не витребували оригінал цього договору;

безпідставно переклали тягар доведення укладеності договору оренди землі, за обставин цієї справи, на відповідача. Залишили поза увагою, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги наявністю договору, зобов`язаний надати його;

суди, спростовуючи твердження відповідача про те, що його матір ОСОБА_2 не укладала договору оренди земельної ділянки, тим що у справі була призначена почеркознавча експертиза, проте, на вимогу суду сторонами оригіналу договору оренди землі від 23 червня 2017 року не було надано, фактично застосували до спірних правовідносин наслідки, передбачені статтею 109 ЦПК України без урахування умов, за яких норми цієї статті застосовуються (ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи).

Таким чином, суди зробили передчасний висновок про задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою, тому оскаржені судові рішення в цій частині слід скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного перегляду дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення в оскарженій частині скасувати, справу в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкоюта розподілу судових витрат передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо додаткових судових рішень

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».

З урахуванням того, що рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року та постанова Волинського апеляційного суду від 26 червня 2024 року в оскаржених частинахпідлягають скасуванню, то і додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2024 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 10 липня 2024 року також слід скасувати.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 26 червня 2024 року в частині задоволення позовної вимоги Фермерського господарства «Корсойл-Агро» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2024 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 10 липня 2024 року скасувати.

Справу № 161/18136/22 в частині позовної вимоги Фермерського господарства «Корсойл-Агро»до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та розподілу судових витратпередати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2024 року та постанова Волинського апеляційного суду від 26 червня 2024 року в скасованих частинах, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2024 року та додаткова постанова Волинського апеляційного суду від 10 липня 2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко