УХВАЛА

02 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 308/19283/23

провадження № 61-12210ск25

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду міста Закарпатської області від 19 квітня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», акціонерного товариства «Оксі Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» про визнання недійсними правочинів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про визнання недійсними правочинів, в якому просив визнати недійсними:

договір відступлення права вимоги № 114/2 від 27 червня 2019 року, який укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк»;

договір відступлення права за договорами іпотеки б/н від 02 липня 2019 року, який укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк»;

договір відступлення права вимоги б/н від 27 червня 2019 року, який укладений між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп»;

договір про відступлення прав за договорами іпотеки б/н від 02 липня 2019 року, який укладений між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп».

Ужгородський районний суд Закарпатської області рішенням від 19 квітня 2024 року, яке залишив без змін Закарпатський апеляційний суд постановою від 28 вересня 2025 року, відмовив у задоволенні позову.

Враховуючи встановлені судом обставини та досліджені докази, що містяться у матеріалах цивільної справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов до висновку про те, що позивач не конкретизував в чому саме полягає порушення його прав з боку юридичних осіб, які укладали договори відступлення прав вимоги, які ОСОБА_1 просить визнати недійсними. Суди зазначили, що позивач не позбавлений можливості здійснювати сплату кредитних коштів на рахунок первісного кредитора, оскільки такі платежі повинні бути зараховані на рахунки нового кредитора, що також передбачено в наявних у матеріалах справи договорах відступлення прав вимоги.

Разом з тим, позивачем не спростовано презумпцію правомірності укладених договір відступлення прав вимоги та не доведено, що сторони в момент укладення правочину не дотримувались вимог статті 203 ЦК України.

26 вересня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Олашин В. В., засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду міста Закарпатської області від 19 квітня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 вересня 2025 року у вказаній справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2021 року у справі № 466/3769/16, від 10 серпня 2021 року у справі 755/7758/19 та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що 25 травня 2006 року АППБ «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 014/5409/74/26058.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/5409/74/26058 від 25 травня 2006 року АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, яким іпотекодавець зобов`язаний до 24 травня 2020 року повернути іпотекодержателю кредит в розмірі 33 600 дол. США, сплатити проценти за користування ним у розмірі 12 % згідно з умовами кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і випадках, передбачених кредитним та цим договором. У відповідності до даного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок заставленого майна. Предметом іпотеки є квартира загальною площею 49,40 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належна іпотекодавцю.

Іршавський районний суд Закарпатської області рішенням від 14 червня 2010 року у справі № 2-694/10 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнув з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 311 085,39 грн, звернув стягнення на квартиру.

27 червня 2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» уклали договір відступлення права вимоги № 114/2-11, згідно з яким, відповідно до статей 512-519 ЦК України первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (портфель заборгованості) (п. 2.1 договору). Внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належних до виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитним договором (п. 2.3 договору). Відповідно до пункту 2.3 договору передбачено, загальний розмір прав вимоги, що відступається, згідно попереднього реєстру боржників становить 13 941 653,22 дол. США та 651 433,06 євро. Згідно з пунктом 3.1 договору загальна вартість прав вимоги за договором становить 1 783 000,00 грн.

Згідно з витягом з реєстру боржників (додаток № 2) до договору відступлення права вимоги від 27 червня 2019 року № 114/2-11 вказано ОСОБА_1 , кредитний договір № 014/5409/74/26058, загальна сума заборгованості 348 364,47 грн.

У витягу з додатку № 7 до договору про відступлення права вимоги № 114/2-11 від 27 червня 2019 року переліку договорів іпотеки вказано ОСОБА_1 , № кредитного договору 2197 від 25 травня 2006 року.

Згідно з наданою випискою по рахунку вказано про перерахування від 27 червня 2019 року 1 783 000 грн АТ «Оксі банк» оплата згідно договору відступлення права вимоги № 114/2-11 від 27 червня 2019 року.

Відповідно до договору відступлення прав за договорами іпотеки від 02 липня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі банк», враховуючи укладення між сторонами договору відступлення права вимоги № 114-2/11 від 27 червня 2019 року, уклали договір про відступлення прав за договорами іпотеки про наступне, згідно з пунктом 1 договору, у порядку та на умовах, визначених цим договором, і зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення, предметом якого є відступлення прав вимоги за кредитними договорами відповідно до підписаних реєстрів боржників, первісний іпотекодержатель відступає та передає, а новий іпотекодержатель приймає і набуває всіх прав, належних первісному іпотекодержателю за іпотечними договорами, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами та перелічені в додатку № 1 до цього договору - реєстрі іпотечних договорів. Згідно з витягом з додатку № 1 до договору відступлення прав за договорами іпотеки від 02 липня 2019 року реєстру договорів застави вказаний ОСОБА_1 , кредитний договір № 014/5409/74/26058 від 25 травня 2006 року.

27 червня 2019 року ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та АТ «Оксі Банк» уклали договір відступлення права вимоги, згідно з яким, відповідно до статей 512-519 ЦК України первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (портфель заборгованості) (п. 2.1 договору). Внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором новий кредитор заміняє первісного кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав вимог первісного кредитора, включаючи право вимагати від боржників належних до виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитним договором (п. 2.3 договору).

Відповідно до пункту 2.3 договору передбачено, загальний розмір прав вимоги, що відступається, згідно попереднього реєстру боржників становить 13 941 653,22 дол. США та 651 433,06 євро. Згідно з пунктом 3.1 договору загальна вартість прав вимоги за договором становить 1 792 000,00 грн.

Згідно з витягом з реєстру боржників (додаток № 2) до договору відступлення права вимоги від 27 червня 2019 року вказано ОСОБА_1 , кредитний договір № 014/5409/74/26058, загальна сума заборгованості 348 364,47 грн.

У витягу з додатку № 7 до договору про відступлення права вимоги № 114/2-11 від 27 червня 2019 року переліку договорів іпотеки вказано ОСОБА_1 , № кредитного договору 2197 від 25 травня 2006 року.

Згідно з договором відступлення прав за договорами іпотеки від 02 липня 2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та АТ «Оксі Банк», враховуючи укладення між сторонами договору відступлення права вимоги від 27 червня 2019 року уклали договір про відступлення прав за договорами іпотеки про наступне, , згідно з пунктом 1 договору, у порядку та на умовах, визначених цим договором, і зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення, предметом якого є відступлення прав вимоги за кредитними договорами відповідно до підписаних реєстрів боржників, первісний іпотекодержатель відступає та передає, а новий іпотеко держатель приймає і набуває всіх прав, належних первісному іпотеко держателю за іпотечними договорами, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами та перелічені в додатку № 1 до цього договору - реєстрі іпотечних договорів. Згідно з витягом з додатку № 1 до договору відступлення прав за договорами іпотеки від 02 липня 2019 року реєстру договорів застави вказаний ОСОБА_1 , кредитний договір № 014/5409/74/26058 від 25 травня 2006 року.

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 10 червня 2022 року у справі № 308/8792/21 в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Оксі Банк», ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 114/2 від 27 червня 2019 року, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк», в частині визначення загальної суми заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/5409/74/2605 від 25 травня 2006 року станом на 27 червня 2019 року у розмірі 348 364,47 грн, яка визначена в додатку № 2 до договору відступлення права вимоги № 114/2 від 27 червня 2019 року, договору відступлення права вимоги б/н від 27 червня 2019 року, укладеного між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», в частині визначення загальної суми заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/5409/74/2605 від 25 травня 2006 року станом на 27 червня 2019 року у розмірі 348 364,47 грн, яка визначена в додатку № 2 до договору відступлення права вимоги б/н від 27 червня 2019 року відмовив.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним чи безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові, операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону про фінансові послуги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження N 12-1гс21, пункти 50-52) дійшла висновку, що для розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги слід виходити з наведених суттєвих ознак указаних договорів. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду, у вищезгаданій постанові, навела такі ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги (пункт 48 постанови).

Однак, договору факторингу притаманна особливість - в даному виді договору відступається тільки майнова вимога, в той час, коли в договорі відступлення прав вимоги відступається майнова чи немайнова вимога.

Також, договір факторингу передбачає надання фактором грошових коштів клієнту та отримання за це винагороди, а в договорі відступлення прав вимоги (цесії) фінансування не є обов`язковою умовою. Право грошової вимоги може бути передане за номінальною вартістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22) не знайшла підстав для відступу від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), предметом спрів яких були, зокрема, вимоги про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), містять усі необхідні критерії, за якими розрізняються договір факторингу та договір відступлення (у тому числі купівлі-продажу) права вимоги.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (провадження № 61-21697св19) Верховний Суд зазначив, що: «законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги».

Враховуючи викладене та встановлені обставини та досліджені докази, що містяться у матеріалах цивільної справи суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов до правильного висновку про те, що оспорювані договори відступлення прав вимоги, не можуть бути договорами факторингу, оскільки право грошової вимоги було передано клієнту за номінальною вартістю, а також метою таких договорів була передача прав вимоги від однієї юридичної особи іншій, тобто не фінансування клієнта фактором-фінансовою установою, в обмін на передачу прав вимоги.

Крім того суди зазначили, що позивач не позбавлений можливості здійснювати сплату кредитних коштів на рахунок первісного кредитора, оскільки такі платежі повинні бути зараховані на рахунки нового кредитора, що також передбачено в наявних у матеріалах справи договорах відступлення прав вимоги.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду міста Закарпатської області від 19 квітня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», акціонерного товариства «Оксі Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» про визнання недійсними правочинів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров