Справа № 372/4795/25
Провадження № 2-2321/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року м.Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Зінченко О.М.

за участі секретаря Калашник І.В.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 в родині ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народилась донька, ОСОБА_6 , позивач по справі. 17.02.1990 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 і отримала його прізвище ОСОБА_8 , а 31.12.1991 року позивач зареєструвала шлюб і отримала прізвище чоловіка ОСОБА_9 . 01.02.2001 року ОСОБА_7 , чоловік ОСОБА_10 , перебуваючи у шлюбі з нею, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 , чоловік ОСОБА_10 . З травня 2008 року відповідач, ОСОБА_2 , почав проживати однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , що підтверджується копією рішення Обухівського районного суду Київської області по справі №372/1052/16-ц від 22.08.2016 року. 10.10.2012 року ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право власності на частин квартири АДРЕСА_1 . Цього ж дня, 10.10.2012 року, ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартир АДРЕСА_1 . Свідоцтво на частку квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 ніхто не отримав. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_4 , батько позивача. 31.03.2017 року рішенням Обухівського районного суду Київської області по справі №372/732/17 було визнано за ОСОБА_4 , батьком позивача, право власності на квартир АДРЕСА_3 , 26.03.2019 року рішенням Обухівського районного суду Київської області по справі №372/732/17 було переглянуто рішення суду від 31 березня 2017 року та визнано за відповідачем право власності на квартир АДРЕСА_3 . В квітні 2024 року відповідач звернувся до суду з позовною заявою про визнання за ним права власності на квартиру позивача, тим самим оспорював права останньої на квартиру. Рішенням Обухівського районного суду від 12.092024 року в даний частині позовних вимог було відмовлено, але дане звернення відповідача ставить під сумнів право позивача. Виходячи з цього позивач вважає за необхідне просити суду визнати за ними право власності на спірну частку.

Ухвалою суду від 11.09.2025 р. було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав письмове клопотання, що позовні вимоги підтримує та просить розгляд справи проводити за їх відсутністю.

Відповідач подав письмове клопотання, що позовні вимоги визнає повністю, просить засідання проводити за його відсутністю.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 , що підтверджується копією паспорта (а.с.8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в родині ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народилась донька, ОСОБА_6 , позивач по справі.

17.02.1990 р. ОСОБА_3 зареєструвала шлюб ОСОБА_7 і отримала його прізвище ОСОБА_8 , що підтверджується копією паспорту (а.с.8-9).

31.12.1991 р. позивач зареєструвала шлюб і отримала прізвище чоловіка ОСОБА_9 .

01.02.2001 р. ОСОБА_7 , чоловік ОСОБА_10 , перебуваючи у шлюбі з нею, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору (а.с.12-13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 , чоловік ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.04.2003 р. (а.с.14).

З травня 2008 року відповідач почав проживати однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , що підтверджується копією рішення Обухівського районного суду Київської області по справі №372/1052/16-ц від 22 серпня 2016 року. (а.с.17-18)

10.10.2012 року ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право власності на частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва. (а.с.15)

Цього ж дня, 10.10.2012 року, ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартир АДРЕСА_1 .

Свідоцтво на частку квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 ніхто не отримав.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , батько позивача, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с.19).

31.03.2017 р. рішенням Обухівського районного суду Київської області по справі №372/732/17 було визнано за ОСОБА_4 , батьком позивача, право власності на квартир АДРЕСА_3 , що підтверджується копією рішення суду. (а.с.21-22).

26.03.2019 року рішенням Обухівського районного суду Київської області по справі №372/732/17 було переглянуто рішення суду від 31 березня 2017 року та визнано за відповідачем право власності на квартир АДРЕСА_3 , що підтверджується копією рішення суду. (а.с.23-25)

У квітні 2024 року відповідач звернувся до суду з позовною заявою про визнання за ним права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

12.09.2024 року рішенням Обухівського районного суду Київської області по справі №372/2125/24 в задоволенні позовних вимог, щодо визнання права власності на частку було відмовлено. (а.с.28-32)

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями частин першої, другої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, в постанові від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17, не вбачала підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

За таких обставин, враховуючи, що позивач понад 10 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє 1/4 часткою квартири АДРЕСА_1 , та є власником частки вказаної квартири, що підтверджено належними та допустимими доказами, тому суд вважає за можливе визнати за ним право власності за набувальною давністю, оскільки незаконність набуття права власності не випливає із закону та прямо не встановлена судом.

Разом з цим, суд зауважує, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в ухвалі від 17 жовтня 2019 року у справі № 638/9743/18 та в постанові від 13.10.2019 року у справі № 758/9598/18.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову в частині визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що способами захисту прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачкою доведено ті обставини на які вона посилалася як на підставу своїх позовних вимог.

Суд вважає, що позовні вимоги не суперечать чинному законодавству, тому позов слід задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час подачі до суду позову позивач ОСОБА_1 сплатила судовий збір в сумі 4406,52 грн., що підтверджується копією квитанцій від 05.03.2025 р. №ID 9059-4711-2081-4763 (а.с.1)

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати за сплату судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

За таких обставин суд вважає за доцільне стягнути із відповідача на користь позивача ОСОБА_1 50 відсотків сплаченого судового збору за подання позовної заяви, з одночасним поверненням позивачу ОСОБА_1 50 відсотків від сплаченого судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.4, 10, 76, 81, 200, 259, 264-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судові витрати у справі за сплату 50 відсотків судового збору в розмірі 2203 грн.26 коп.

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) із державного бюджету України 50 відсотків від сплаченого судового збору в розмірі 2203,26 грн. згідно квитанції від 05.03.2025 р. №ID 9059-4711-2081-4763.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.М. Зінченко