КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/7754/24 Головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління справами Міністерства оборони України на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління справами Міністерства оборони України, треті особи: Центр забезпечення Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, ОСОБА_2 , про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила стягнути з Головного управління справами Міністерства оборони України (далі - Головне управління справами МОУ), як правонаступника Центрального управління справами Міністерства оборони України (далі - Центральне управління справами МОУ), 619 387,99 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди та 30 000,00 грн в рахунок компенсації моральної шкоди, а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка мала місце 09 лютого 2024 року на перехресті вул. Київська та вул. Боголюбова в с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області з вини військовослужбовця Центру забезпечення Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Центр забезпечення МОУ та ГШ ЗСУ) - ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Opel Omega» д.н.з. НОМЕР_1 , було суттєво пошкоджено належний їй на праві власності автомобіль «Audi Q5» д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до завдання матеріальних збитків.

Цивільно-правова відповідальність Центру забезпечення МОУ та ГШ ЗСУ, яка власника автомобіля «Opel Omega» д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (далі - ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»)за полісом № ЕР-213222305, у зв`язку з чим страховик на підставі страхового акту № 04 від 29 лютого 2024 року здійснив виплату їй страхового відшкодування в межах встановленого ліміту відповідальності у розмірі 160 000,00 грн.

Однак, виплаченої суми страхового відшкодування недостатньо для проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, вартість якого становить 779 387,99 грн, що підтверджується висновком експерта Київської незалежної судово-експертної установи Коваля І. М. № 3501, складеного 30 жовтня 2024 року за результатом проведення транспортно-товарознавчої експертизи у судовій справі № 369/7754/24.

Позивачка вважала, що різницю між фактичним розміром майнової шкоди та розміром виплаченого страхового відшкодуванням, що складає 691 387,99 грн, зобов`язаний відшкодувати відповідач як законний володілець джерела підвищеної небезпеки, військовослужбовець якого під час ДТП виконував свої службові обов`язки. Також їй заподіяно моральну шкоду, розмір якої вона оцінила в сумі 30 000,00 грн, оскільки вказана ДТП завдала їй душевних страждань та зумовила зміну способу життя з огляду на ступінь пошкодження автомобіля та позбавлення можливості тривалий час користуватися ним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління справами МОУ на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 619 387,99 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн та судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 39 260,00 грн, які складаються із: витрат на правничу допомогу - 19 000,00 грн, витрат за проведення експертного дослідження - 19 000,00 грн, витрат за послуги з евакуації автомобіля - 1 260,00 грн, а також стягнуто судовий збір у розмірі 4 756,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент вчинення ДТП, внаслідок якої ОСОБА_1 було завдано шкоди, ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Центром забезпечення МОУ та ГШ ЗСУ, який, у свою чергу є відокремленим підрозділом Головного управління справами МОУ.

Оскільки суми страхового відшкодування, яка була виплачена позивачці ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»,недостатньо для повного відшкодування матеріальної шкоди (проведення відновлювального ремонту автомобіля), то обов`язок з відшкодування різниці між фактичним розміром завданої шкоди і страховою виплатою у розмірі 619 387,99 грн (779 387,99 - 160 000,00) покладається на відповідача.

Суд також врахував, що сама по собі ДТП є стресовою і небезпечною подією, що полягає у факті настання негативних наслідків, а тому протиправність поведінки відповідача, що спричинило пошкодження майна позивачки, є підставою для відшкодування моральної шкоди. Разом із тим, заявлені ОСОБА_1 вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн оцінені нею суб`єктивно і є завищеними. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відшкодуванню позивачці підлягає моральна шкода, завдана в результаті ДТП, у розмірі 5 000,00 грн. Зазначений розмір відшкодування є не більш, ніж достатнім для розумного задоволення вимог позивачки щодо відшкодування моральної шкоди і не призводить до її збагачення.

Крім того суд вважав, що документально підтвердженні витрати позивачки, пов'язані з розглядом справи, необхідно покласти на відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, її узагальнені доводи та позиції інших учасників справи

В апеляційній скарзі Головне управління справами МОУ просить рішення суду скасувати з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким визначити суму матеріальної шкоди у розмірі 258 615,78 грн, а в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції неправомірно визначено різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 619 387,99 грн у зв`язку із помилковою оцінкою висновку експерта від 30 жовтня 2024 року № 3501 та неправильним застосуванням норм законодавства.

За відсутності доказів проведення відновлювального ремонту автомобіля позивачка може звернутися до суду виключно з вимогою про відшкодування розміру матеріального збитку, оціненого експертом у розмірі 418 615,78 грн. При цьому розмір матеріальної шкоди має бути доведено позивачкою з урахуванням вимог закону.

Стверджує, що сума страхового відшкодування є сумою відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу. Разом з тим, Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) не містить поняття «відновлювальний ремонт» і до відповідача застосовуються норми щодо відшкодування збитків. Виконання робіт за статтею 1192 ЦК України не є тотожним поняттю відновлювальний ремонт за статтею 29 Закону № 1961-VI.

Відповідач вважає, що єдиним можливим розрахунком різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням) на підставі статті 1194 ЦК України може бути така різниця: 418 615,78 грн (фактичний розмір шкоди на підставі висновку експерта від 30 жовтня 2024 року № 3501) - 160 000,00 грн (страхова виплата) = 258 615,78 грн. Проте він не визнає, що здійсненні судовим експертом розрахунки у вказаному висновку є правильними.

Вимоги про стягнення моральної шкоди позивачкою оцінені суб`єктивно, не надано жодних належних доказів на обґрунтування такого розміру шкоди, її аргументи стосовно перебування у постійному стані нервового стресу, внаслідок чого вона втратила душевну рівновагу, не підтвердились належними доказами, а також беручи до уваги функції і завдання, покладені на відповідача державою, пов`язані із захистом Батьківщини від збройної агресії, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідач вважає, що позивачці має бути відмовлено у стягненні моральної шкоди у повному обсязі.

Також вказує, що витрати на правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн є недоведеними, орієнтовними і такими, які не підлягали задоволенню. В даній справі у позивачки було два представника: перший - адвокат Петренко О.В. надав квитанцію на оплату юридичних послуг № 07/05/24-1 від 07 травня 2024 року на суму 5 000,00 грн та квитанцію без номеру від 04 липня 2024 року на суму 2 000,00 грн; другий адвокат - Денисенко Є.В. не надав жодного документу на підтвердження вартості наданих послуг, а під час судового розгляду відповідач наголошував на тому, що другим адвокатом не надано калькуляцію та документів, з яких можливо встановити суму наданих послуг.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими безпідставними та такими, що спрямовані на суб`єктивну переоцінку доказів у цій справі, оскільки суд першої інстанції вже надав належну оцінку наявним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення обґрунтовує, зокрема тим, що положеннями частини другої статті 22 ЦК України чітко визначено, що потерпіла особа має право на відшкодування як збитків, які пов`язані зі знищенням чи пошкодженням майна, так і витрати, які така особа буде змушена понести у майбутньому на відновлення цього майна.

При цьому законодавець не встановлює імперативної вимоги щодо обов`язкового відновлення пошкодженого майна особою самостійно до моменту звернення її з відповідним позовом про стягнення витрат на відновлення.

Відновлювати пошкоджено майно до моменту звернення з позовом або здійснювати ремонт цього майна після ухвалення відповідного судового рішення є правом потерпілого і залежить, в першу чергу, від його бажання та матеріального стану.

Вказує, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому (у тому числі з зв`язку з вчиненням ДТП), визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (постанови від 02 вересня 2019 року у справі № 545/425/17, від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц та від 19 липня 2021 року у справі № 206/3219/15-ц).

Отже, незгода відповідача з розміром матеріальної шкоди зводиться виключно до суб`єктивного трактування положень статей 22, 1192 ЦК України шляхом «виривання» з контексту речення, які є більш вигідними для нього.

Натомість, і норми чинного ЦК України і правова позиція Верховного Суду свідчать про те, що у потерпілого немає обов`язку відновлювати пошкоджене майно до моменту звернення до суду з позовом про відшкодування збитків. Відповідальність винної особи настає незалежно від того, чи було майно відновлено.Метою позову про відшкодування збитків є саме отримання компенсації за шкоду у грошовій формі, яка має у майбутньому покрити збитки, завдані майну, а не зобов`язання її відновлення.

Також є необґрунтованими і такими, що фактично зводяться до переоцінки доказів у цій справі сумніви відповідача щодо висновку транспортно-товарознавчої експертизи у судовій справі № 369/7754/24, оскільки з моменту отримання судом експертного висновку до дати ухвалення судового рішення відповідач жодного разу не поставив перед судом питання щодо протиправних дій експерта Коваль І. М. під час проведення судової експертизи та його помилкових висновків (розрахунків).

Більш того, відповідачем не заявлялося клопотання про проведення відповідної експертизи на підставі ухвали суду з переліком питань, які, на його думку, мали бути предметом експертного дослідження.

Отже, Головне управління справами МОУ не вчиняло будь-яких активних дій, які б могли спростувати висновки експертизи, проведеної експертом Київської незалежної судово-експертної установи Ковалем І. М. та викладені у його висновку від 30 жовтня 2024 року № 3501, а лише зазначало про свою незгоду з проведеним розрахунком.

Щодо аргументів відповідача в частині стягнення витрат на правничу допомогу позивачка вважає, що лише незгода останнього із розміром витрат на правову допомогу у цій справі і посилання виключно на відсутність квитанції про оплату адвокатських послуг, наданих адвокатом Денисенком Є. В., не свідчить про наявність підстав для зменшення відшкодування таких витрат.

Відзиви третіх осіб на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст пояснень, наданих сторонами в судовому засіданні

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - ОСОБА_4.підтримала апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просила задовольнити її вимоги.

Позивачка та її представник - адвокат Денисенко Є. В. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.

Треті особи своїх представників в судове засідання не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Позиція Київського апеляційного суду

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

09 лютого 2024 року о 20:20 год. на перехресті вул. Київська та вул. Боголюбова в с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області між автомобілем «Opel Omega» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , та автомобілем «Audi Q5» д.н.з. НОМЕР_2 , за кермом якого перебувала ОСОБА_1 , відбулася ДТП, за результатами якої автомобіль позивачки отримав суттєві механічні пошкодження.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року у справі № 369/3158/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. У цій справі судом установлено, що ОСОБА_2 здійснив рух на заборонений сигнал світлофора червоного кольору та допустив зіткнення з автомобілями, водії яких рухались з дотриманням Правил дорожнього руху, у тому числі з автомобілем ОСОБА_1 .

Автомобіль «Opel Omega» д.н.з. НОМЕР_1 належить Центру забезпечення МОУ та ГШ ЗСУ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 01 серпня 2023 року.

На момент вчинення ДТП ОСОБА_2 проходив військову службу на посаді водія 1 автомобільного відділення 3 автомобільного взводу 4 автомобільної колони Центру забезпечення МОУ та ГШ ЗСУ, що підтверджується витягом з наказу начальника вказаного Центру забезпечення (по стройовій частині) від 26 вересня 2023 року № 3.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Opel Omega» д.н.з. НОМЕР_1 , станом на 09 лютого 2024 року була застрахована ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на підставі полісу № ЕР-213222305. Підтвердженням вказаного факту є роздруківка із офіційного сайту МТСБУ, а також схема ДТП, на зворотній стороні якої працівником поліції зазначено страховика зазначеного транспортного засобу.

На підставі страхового акту № 04 від 29 лютого 2024 року ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відшкодувало ОСОБА_1 шкоду, завданої майну, у розмірі страхової виплати 160 000,00 грн.

З огляду на те, що загальний розмір завданої майнової шкоди значно більший та вказаного страхового відшкодування не достатньо для повного відновлення автомобіля, ОСОБА_1 звернулась до суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_3 , який виконав звіт про оцінку від 10 квітня 2024 року № 3695, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу складає 723 293,96 грн.

Згідно з висновком експерта судової транспортно-товарознавчої експертизи у судовій справі № 369/7754/24, виконаний судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи Ковалем І. М. 30 жовтня 2024 року № 3501, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Audi Q5» д.н.з. НОМЕР_2 , у результаті його пошкодження внаслідок ДТП, яка сталась 09 лютого 2024 року, станом на дату проведення експертизи становить 418 615,78 грн, а вартість відновлювального ремонту - 779 387,99 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина третьої особи у її скоєнні, проходження ним військової служби у відповідача і виконання службових обов`язків під час ДТП, а також отримання позивачкою від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 160 000,00 грн.

Предметом спору в апеляційному суді є сума відшкодування майнової шкоди, яка не покриває витрати для відновлення пошкодженого майна.

За положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона не зобов`язує потерпілого визначати розмір збитків, які підлягають відшкодуванню, відповідно до вже сплаченої реальної вартості виконання відповідних відновлювальних робіт.

У постанові від 30 жовтня 2019 року в справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18) Верховний Суд, розглядаючи подібну справу, зробив висновок про те, що посилання судів попередніх інстанцій, як на підставу відмови у стягненні шкоди з ОСОБА 2 , на те, що витрати стягуються судом лише після проведення ремонтних робіт автомобіля та доведеності їх сплати є помилковими, не ґрунтуються на законі і не відповідають обставинам цієї справи. Позивачем заявлено вимоги, зокрема до ОСОБА_2, про відшкодування заподіяної ним ОСОБА 1 шкоди (збитків) до яких законом віднесено також і витрати, які особа як вже зробила так і мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Позивачем надано докази на підтвердження завданих йому реальних збитків (вартості відновлювального ремонту) у розмірі 90 477,94 грн, а відповідачами не спростовано заявлений позивачем розмір шкоди будь-якими іншими належними доказами.

У постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року за наслідками розгляду справи № 755/7666/19 також зазначено, що відповідно до частини першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Розглядаючи спір за аналогічних обставин предмету та підстав позову, Верховний Суд у справі № 755/7666/19 задовольнив позовні вимоги позивача та визнав, що винна особа повинна сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою. При цьому, суд касаційної інстанції визнав, що таке відшкодування повинне бути виплачене безумовно, без встановлення доведення факту ремонту автомобіля, оскільки судом зазначено, що відомості про фактичне здійснення ремонту автомобіля позивача в матеріалах справи відсутнє, однак він має право на відшкодування збитків, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV)також передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ встановлений Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика).

Вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

Згідно із пунктом 1.6 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗчи його складника та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Відповідно до пункту 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно із вимогами пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де: С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн; С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн; С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Е З- коефіцієнт фізичного зносу.

Колегія суддів в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказаний правовий висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 344/3008/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19, від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 709/370/20, який підлягає врахуванню в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Системний аналіз статті 22 ЦК України частини другої статті 1192, статті 1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу.

Зазначений висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17, що відповідає висновку, зробленому у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 645/3746/16, згідно якого за правилами статей 1188, 1192 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у розмірі реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу враховується у випадку стягнення на користь потерпілого вартості такого майна, підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає, оскільки у справі, що переглядається, позивач заявив вимогу не про стягнення повної вартості автомобіля, а щодо стягнення вартості відновлювального ремонту автомобіля, в результаті його пошкодження при ДТП, винуватцем якого є відповідач.

У справі, яка переглядається, відповідно до висновку експерта № 3501 судової транспортно-товарознавчої експертизи у судовій справі № 369/7754/24, виконаний судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи Ковалем І. М. 30 жовтня 2024 року, ринкова вартість досліджуваного транспортного засобу «Audi Q5» д.н.з. НОМЕР_2 , 2019 року випуску, становить 1 292 412,00 грн, вартість відновлювального ремонту цього автомобіля з урахуванням значення коефіцієнта його фізичного зносу (вартість матеріального збитку) - 418 615,78 грн, а вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахування значення коефіцієнта його фізичного зносу - 779 387,99 грн.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки різниці між сумою фактичної вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховою виплатою, яка була виплачена страховиком в межах його ліміту відповідальності, розмір якої становить 619 387,99 грн (779 387,99 - 160 000,00).

Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19.

Суд апеляційної інстанції в контексті доводів відповідача зазначає, що вартість відновлювального ремонту без урахування зносу - це саме ті збитки, які позивачка мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі.

Позивачкою надано належні докази на підтвердження завданих їй збитків у вигляді витрат, які вона змушена буде зробити для відновлення свого майна до попереднього стану (вартості відновлювального ремонту), тому вона була вправі вимагати відшкодування завданих збитків у повному обсязі відповідно до вимог статей 22, 1192 ЦК України.

Стягнення майнової шкоди у визначеному позивачкою розмірі з відповідача, військовослужбовець якого скоїв ДТП, у даному випадку відповідає обставинам справи та вимогам законодавства, так як вартість майнового збитку, завданого власнику пошкодженням автомобіля внаслідок цієї ДТП, перевищує виплачений на користь позивачки розмір страхового відшкодування і така різниця становить 619 387,99 грн.

Отже, аргументи апеляційної скарги відповідача про те, що у даному випадку єдиним можливим розрахунком різниці між фактичним розміром майнової шкоди і страховою виплатою на підставі статті 1194 ЦК України може бути виключно різниця між вартістю завданого матеріального збитку в сумі 418 615,78 грн і страховим відшкодуванням в сумі 160 000,00 грн, яка становить 258 615,78 грн, ґрунтуються не помилковому тлумаченні норм положень статей 22, 1192 ЦК України та практики Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відшкодування позивачці завданої в результаті ДТП моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

У справі, яка переглядається, встановлено, що внаслідок ДТП, яка сталась з вини військовослужбовця Центру забезпечення МОУ та ГШ ЗСУ, автомобіль ОСОБА_1 було пошкоджено, остання зазнала душевних страждань у зв`язку з пошкодженням її майна, неможливістю нормального користування ним, порушенні звичайного способу життя, необхідності докладати додаткових зусиль для його нормалізації та здійснення заходів для отримання відповідних компенсацій завданих збитків.

Як вказувала позивачка, неправомірні дії винуватця ДТП призвели до її душевнихстраждань, стану психологічного стресу і дискомфорту, тривалого порушення звичних і зручних умов пересування, а також необхідності відвідування експертних установ, суб`єктів оціночної діяльності, страхових компаній тощо.

Суд першої інстанції правильно вважав, що оскільки є доведеним факт пошкодження автомобіля позивачки внаслідок ДТП, що сталась з вини особи, яка його скоїла під час виконання своїх службових обов`язків водія відповідача, то є обґрунтованими доводи позивачки про те, що вона зазнала душевних страждань внаслідок пошкодження цього майна, обмеження у повноцінному користуванні ним і необхідності прикладення додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права.

Визначений судом розмір моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн відповідає засадам справедливості, а також глибині душевних страждань, зважаючи на пережитий позивачкою емоційний стрес, витрачений час та зусилля, які є необхідними для відновлення стану транспортного засобу.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), відповідно до якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Доводи апеляційної скарги відповідача наведених вище висновків не спростовують.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що керуючись положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Також колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачкою заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000,00 грн, з огляду на те, що її другий представник адвокат - Денисенко Є.В. не надав документів на підтвердження оплати вартості наданих послуг.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою.Підстави вважати, що стягнута судом першої інстанції сума витрат на правничу допомогу є непропорційною із предметом спору та є необґрунтовано завищеною відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача ґрунтуються на його власному тлумаченні і розумінні спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, вірно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, які відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу Головного управління справами МОУ необхідно залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління справами Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній