ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 711/6754/25
Провадження № 22-ц/821/1731/25
Категорія: скарга на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Другий відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30 липня 2025 року (постановлену під головуванням судді Петренка О.В. в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

3 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з вказаною позовною заявою, в якій просить суд:

- визнати неправомірною відмову Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо зняття арешту на належне позивачу на праві власності майно, а саме на частину квартири АДРЕСА_1 , накладеного 18.04.2003 і зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №5079207 від 06.06.2007;

- зобов`язати Другий відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт на належне на праві власності позивачу майно, а саме на частину квартири АДРЕСА_1 , накладений 18.04.2003 і зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №5079207 від 06.06.2007.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 липня 2025 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Роз`яснено позивачу, що позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала суду першої інстанції, зокрема, мотивована тим, що зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою позову є, на думку позивача, неправомірна відмова органу державної виконавчої служби в частині невжиття заходів щодо зняття арешту з належного їй об`єкту нерухомого майна. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, серед іншого, покликається на порушення відповідачем, під час розгляду заяви про скасування арешту, вимог Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999, а також Положення про єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999.

Оскільки матеріали позовної заяви не містять інформації, чи є позивач стороною виконавчого провадження, у межах якого був накладений ДВС у Придніпровському районі м. Черкаси спірний арешт, що, в свою чергу, унеможливлює встановлення порядку судового оскарження рішень, дій органу державної виконавчої служби, які заявлені позивачем у цій справі, відповідним процесуальним законом (в залежності від суду/органу, яким видано виконавчий документ), а звернення позивача до суду обумовлено неправомірністю дій органу державної виконавчої служби під час розгляду заяви позивача про зняття арешту з об`єкта нерухомого майна, на яке позивач набула право власності до часу накладення спірного арешту, тому цей спір віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

В апеляційній скарзі, поданій через засоби поштового зв`язку 13 серпня 2025 року, ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність і необгрунтованість ухвали, просить ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 липня 2025 року про відмову у відкритті провадження скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що вона є власницею частини квартири АДРЕСА_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що постановою державного виконавця від 18.04.2003 на частини квартири АДРЕСА_1 накладено арешт за реєстраційним номером обтяження 5079207.

Вказує, що в червні 2025 року вона звернулась до відповідача із заявою про зняття арешту з нерухомого майна.

21.07.2025 отримала відмову відповідача з посиланням на знищення виконавчих проваджень і відсутність законних підстав для зняття арешту з майна.

На її думку, така відмова є незаконною.

Державний виконавець на підставі Закону України «Про виконавче провадження» провадить виконавчі дії з виконання рішення, в тому числі, виносить постанови про накладення (зняття) арешту на майно боржника та ( відкриття) закриття, повернення виконавчого провадження.

У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу суду або іншому органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Посилається на Інструкцію з організації примусового виконання рішень, згідно якої у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження.

Існування арешту майна, накладеного державним виконавцем, має чітко окреслені граничні строки з прийняття відповідної постанови про накладення арешту до завершення виконавчого провадження.

Вказує, що на виконанні у відповідача відсутні виконавчі провадження , в межах яких можливе звернення стягнення на майно.

Відтак, наведені обставини свідчать про відсутність правових підстав у відповідача зберігати накладений ним арешт на майно, а існування арешту майна при завершенні виконавчого провадження порушує саму мету застосування відповідної процедури.

На думку скаржника, відмова відповідача у знятті арешту з належного їй майна, накладеного 18.04.2003, є порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», що позбавляє позивача можливості розпоряджатися власним майном, а арешт підлягає зняттю за рішенням суду.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 340/25/19 , скаржниця вважає, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно постанови державної виконавчої служби Придніпровського району м. Черкаси на належне позивачу на праві власності майно, а саме на частину квартири АДРЕСА_1 , 18.04.2003 було накладено арешт і зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №5079207 від 06.06.2007;

23.06.2025 позивач подала до Другого ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) заяву про вжиття заходів щодо зняття арешту з частини квартири АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови Державної виконавчої служби Придніпровського району м. Черкаси.

Листом №12425/26.21-49/110929 від 16.07.2025 Другий ВДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) повідомив позивача про відсутність можливості ідентифікації, в рамках якого виконавчого провадження було накладено арешт, оскільки номер постанови про арешт майна боржника від 20.03.2003 не відповідає номеру виконавчого провадження, в межах якого накладався арешт, а матеріали виконавчих проваджень знищено відповідно до Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Позивач вважаючи, що відмова відповідача у знятті арешту з належного їй майна є порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та позбавляє її права розпоряджатися власним майном, звернулась до суду.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 9 жовтня 2019 року по справі №127/23144/18 (Провадження №14-460цс19) дійшла наступного висновку: «Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 №3, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Натомість, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 у справі №823/811/1.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби на час звернення зі скаргою до суду врегульований у статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Тобто, юрисдикція спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі, визначений розділом VII ЦПК України.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Положеннями частини першої статті 287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

З аналізу зазначених норм вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 у справі № 340/25/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, в рамках якого виконавчого провадження було накладено арешт на об`єкт нерухомого майна позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі №340/25/19 також зазначила, що для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Підставою даного позову ОСОБА_1 визначила наявність арешту, накладеного на її об`єкт нерухомого майна та відмову відповідача вчинити дії щодо зняття арешту з майна.

Саме позивач у позовній заяві зазначає порушене право та спосіб його захисту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем фактично оскаржується неправомірна відмова органу державної виконавчої служби в частині невжиття заходів щодо зняття арешту з належного їй нерухомого майна. Крім того, обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , серед іншого покликається на порушення відповідачем, під час розгляду заяви про скасування арешту, вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що позовна заява не містить інформації, чи є позивач стороною виконавчого провадження, у межах якого був накладений ДВС у Придніпровському районі м. Черкаси арешт на майно, що унеможливлює встановлення порядку оскарження рішень, дій органу виконавчої служби, які заявлені позивачем у даній справі, а вимоги даного позову обумовлені неправомірністю дій органу виконавчої служби під час розгляду її заяви про зняття арешту з нерухомого майна.

Водночас, позовна заява і апеляційна скарга, не містять посилання на наявність спору проте, обумовлені саме неправомірністю дій органу виконавчої служби, тому висновки суду першої інстанції про віднесення даного спору до юрисдикції адміністративного суду є вірними.

Враховуючи висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції, а також приймаючи до уваги, що позивачем оскаржується відмова органу виконавчої служби в частині невжиття заходів щодо зняття арешту з належного їй майна, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та роз`яснив позивачці право на звернення з цими вимогами до відповідного адміністративного суду.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності розгляду спору за правилами цивільного судочинства з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 340/25/19, відхиляються колегією суддів, оскільки вказані доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції і їм надана відповідна правова оцінка, з якою погоджується колегія суддів.

Інші доводи, наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірною відмови та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

О.М. Новіков