Провадження №2/359/2717/2025
Справа №359/5180/25
26 вересня 2025 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого Семенюти О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Моргушко Л.В.,
за участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в України про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором,
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
Тому ОСОБА_1 просить суд стягнути з держави рф майнову шкоду в розмірі 558710 гривень 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 3000000 гривень 00 копійок.
2. Інформація про рух цивільної справи. Ставлення учасників судового процесу до пред`явленого позову.
Зі змісту протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 5 травня 2025 року (а.с.60) вбачається, що цивільна справа за позовом, пред`явленим ОСОБА_1 , була розподілена судді Бориспільського міськрайонного суду Семенюті О.Ю.
Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 12 травня 2025 року (а.с.61) було відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 2 липня 2025 року (а.с.74) було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду.
На підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 26 вересня 2025 року, занесеною до протоколу судового засідання, був проведений заочний розгляд цивільної справи у відсутності відповідача.
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримує позов та наполягає на його задоволенні.
Представник держави рф (посольства рф в України) не з`явився у судове засідання та не подав відзив на пред`явлений позов. Відповідач у встановленому порядку повідомлявся про час та місце розгляду цивільної справи. Ця обставина підтверджується судовою кореспонденцією, що міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.67, 73, 76).
3. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «Mazda СХ-5», номерний знак НОМЕР_1 . Це підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (а.с.9).
На підставі договору страхування наземного транспорту за стандартним страховим продуктом «Моє максимальне Каско» №030409/4605/0000383 від 30 серпня 2024 року, укладеного з ПрАТ «СК «Уніка» (а.с.17-53), автомобіль марки «Mazda СХ-5», номерний знак НОМЕР_1 , був застрахований на суму 1150000 гривень 00 копійок.
Спірні правовідносини є комплексними та регулюються главою 82 «Відшкодування шкоди» підрозділу 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, а також Законом України «Про міжнародне приватне право».
4. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору.
Відповідно до ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Згідно з ч.4 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ указав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (пункти 31, 68). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.
Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.1 ст.1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
5. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору.
Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 суду показав, що позивач є його дочкою. Автомобіль марки «Mazda СХ-5», номерний знак НОМЕР_1 , був єдиним автомобілем в сім`ї. 4 березня 2025 року автомобіль опинився в епіцентрі вибуху і був сильно пошкоджений. Після 4 березня 2025 року моральний стан дочки змінився: коли оголошується повітряна тривога, вона сильно нервує, приймає заспокійливі ліки, знаходиться в постійному стресі. Чоловік дочки є діючим військовослужбовцем, і вона також переживає за його життя та здоров`я. Допитана у судовому засіданні ОСОБА_3 суду показала, що позивач є її дочкою. Під час удару шахедом 4 березня 2025 року в автомобіль марки «Mazda СХ-5», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 сильно кричала і нервувавала. До цієї події вона була спокійна та врівноважена, в подальшому стала сильно нервувати, часто плаче, вночі під час обстрілів зривається, перебуває в постійному стресі, зверталась за допомогою до психолога. Аналіз вказаних обставин свідчить про те, що протиправною поведінкою щодо позивача, пошкодженням майна та необхідністю вчиняти дії щодо відновлення порушеного права держава-агресор спричинила ОСОБА_1 моральну шкоду. Однак розмір моральної шкоди, який позивач просить стягнути з відповідача в сумі 3000000 гривень 00 копійок, не узгоджується з принципами добросовісності та розумності, які згідно з ч.6 ст.3 ЦК України відносять до загальних засад цивільного законодавства. Тому розмір моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 , підлягає зменшенню до 100000 гривень 00 копійок.
З огляду на це суд висновує про те, що з держави рф на користь позивача належить стягнути майнову шкоду в розмірі 558710 гривень 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 100000 гривень 00 копійок. Підстави для стягнення моральної шкоди в більшому розмірі відсутні. Тому у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині цих вимог слід відмовити.
6. Розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Керуючись п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268, ст.ст.280-281 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в України про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, задовольнити частково.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 558710 гривень 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 100000 гривень 00 копійок.
У задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди в більшому розмірі відмовити.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь держави судовий збір в розмірі 2816 гривень 4 копійок.
Повний текст заочного рішення суду складений 6 жовтня 2025 року.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Відповідач має право подати заяву про перегляд заочного рішення до Бориспільського міськрайонного суду протягом 30 днів з дня оголошення судового рішення. У разі відмови у задоволенні цієї заяви відповідач набуде право оскаржити заочне рішення до Київського апеляційного суду в загальному порядку.
Суддя: О.Ю. Семенюта