Єдиний унікальний номер: 378/1158/25
Провадження № 2/378/441/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді: Марущак Н. М.

за участю секретаря: Замші В. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Ставище Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з посиланням на те, що 17 жовтня 2024 року вона (позивачка) надала в борг грошові кошти у розмірі 1500 доларів США відповідачу, який зобов`язався повернути їх до 17 листопада 2024 року, на підтвердження чого надав їй розписку від 17 жовтня 2024 року. У зазначений строк кошти за вказаною розпискою відповідачем не повернуто. В еквіваленті до гривні сума боргу на момент подачі позову становить 62175 грн.

Крім переданих відповідачу в позику коштів, відповідач має сплатити на її (позивачки) користь за період з 18.11.2024 року по 19.08.2025 року 3 % річних в сумі 1404,71 грн. та інфляційне збільшення боргу згідно із частиною другою статті 625 ЦК України.

Позивачка просить суд стягнути з відповідача на ї користь заборгованість в сумі 1500 доларів США, інфляційні втрати 11378,03 грн. та три проценти річних 1404,71 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.

Ухвалою судді Ставищенського районного суду Київської області від 11 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 22).

Позивачка в судове засідання не прибула про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 26).

Відповідач в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 29), відзив на позовну заяву не подав.

Зважаючи на неподання у встановлений судом строк письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 8 ст. 178 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

17 жовтня 2024 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, на підтвердження чого ОСОБА_2 17 жовтня 2024 року власноручно написано розписку, згідно з якою він позичив у ОСОБА_1 1500 доларів США, які зобов`язався повернути до 17 листопада 2024 року, що підтверджується оригіналом вказаної розписки (а. с. 28)).

Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім договором (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи за цим договором тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання грошових коштів позичальником у борг із зобов`язанням їх повернути та дату отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

З урахуванням викладеного суд вважає, що за своєю правовою природою розписка ОСОБА_2 від 17 жовтня 2024 року, за змістом якої він отримав у позику від ОСОБА_1 кошти у розмірі 1500 доларів США, які зобов`язався повернути до 17 листопада 2024 року, є підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки така розписка засвідчує боргове зобов`язання відповідача, містить дату та умови отримання грошових коштів позичальником у борг та зобов`язання повернути їх у визначений у розписці строк.

Предметом спору та доказування у цій справі є повернення коштів, одержаних за цим договором позики, доведення виконання (чи невиконання) відповідачем обов`язку з повернення коштів.

Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором, в іншому випадку позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо боржник не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами частини першої статті 612 ЦК України він вважається таким, що прострочив виконання взятого на себе зобов`язання.

З огляду на те, що позика надавалася в іноземній валюті, - стягнення також має відбуватися в іноземній валюті відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 .

Аналогічні правові висновки про необхідність ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, якщо кошти надавалися саме в ній, містяться у ряді постанов Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц; від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Такі ж висновки зроблені Верховим Судом України у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 551/2272/22.

Суд, дослідивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та їх достатність і взаємний зв`язок в сукупності, дійшов висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 17.10.2024 в сумі 1500 доларів США, оскільки відповідач не надав належних і допустимих доказів про повернення позивачці позики за вказаним договором.

При вирішення питання щодо стягнення 3-х процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України суд виходить з наступного.

В позові позивачем було здійснено розрахунок 3% річних від суми 1500 доларів США за період з 18.11..2024 року по 19.08.2025 року прострочення, відповідно до якого сума 3% річних складає 1404,71 грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Положенням ч. 2 ст.625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 р. було внесено зміни до Цивільного кодексу України, а саме, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 18, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Також, вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З урахуванням викладеного, в задоволенні вимоги позивачки про стягнення 3% річних за період з 18 листопада 2024 року по 19 серпня 2025 року в сумі 1404,71 грн. слід відмовити.

Що стосується інфляційних втрат, слід вказати наступне.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином, у задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 11378,03 грн. слід відмовити, оскільки між сторонами виникли боргові правовідносини в іноземній валюті, тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

З урахуванням встановлених по справі обставин суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути борг за вищевказаним договором позики в сумі 1500 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, - відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог (82,95 %) в сумі 1004,69 грн. (1211,20 грн. х 82,95 : 100).

Керуючись ст. ст. 202, 207, 526, 527, 530, 612, 625, 638, 640, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 12, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1004 (одна тисяча чотири) гривні 69 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками її розгляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ).

Відповідач ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 14 жовтня 2025 року.

Суддя Н. М. Марущак