Справа № 459/2862/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М. В
Провадження № 22-ц/811/1013/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ДП «Львіввугілля» Гук С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» Державного підприємства «Львіввугілля», про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» (далі ДП «Львіввугілля»), з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» Державного підприємства «Львіввугілля» (далі ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля»), про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 115 586,94 грн.

В обґрунтування позову покликався на те, що він перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» та 08.08.2024 був звільнений з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді, за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП відповідно до наказу за №381-к від 08.08.2024. Однак, в порушення вимог ст. 47 та ст. 116 КЗпП при звільненні з роботи (в день звільнення) відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку. У зв`язку з тим, що відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні, вважає, що на його користь з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку який за період з 08.08.2024 по 04.10.2024, виходячи із середньоденної заробітної плати, становить 115 586, 94 грн. Крім того, просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Враховуючи наведене, просив позов задовольнити.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 28.02.2025 позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з ДП «Львіввугілля» на користь держави судовий збір в сумі 500,00 грн.

Частину судового збору в сумі 655,87 грн віднесено за рахунок держави.

Стягнуто з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило ДП «Львіввугілля».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що вина відповідача щодо затримки заробітної плати відсутня, оскільки були наявні форс-мажорні обставини, що виключають відповідальність відповідача за затримку розрахунку, а отже, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню. Повномасштабне вторгнення та цілеспрямовані терористичні дії росії проти енергетичного сектору економіки призвели до дуже значних руйнувань та ослаблення насамперед потужностей української генерації. За період з березня 2024 року по серпень 2024 року ДП «Львіввугілля» не здійснювало відвантаження вугільної продукції, а отже і не отримувало кошти для щомісячної виплати заробітної плати працівникам, не з своєї вини. Крім того, позивач в останній робочий день 07.08.2024 не працював та з вимогою про виплату сум, належних йому від підприємства при звільненні до відповідача не звертався, а тому відсутня правова підстава застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Враховуючи те, що відсутня вина ДП «Львіввуглілля» в порушенні строків, передбачених ст. 116 КЗпП, позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню. Позовні вимоги скеровані саме до ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля», яку позивач визнає третьою особою, яка не заявляє позовних вимог. Пред`явлення позовних вимог до третьої особи, яка в свою чергу не є суб`єктом господарювання є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до п.6.2. Статуту ДП «Львіввугілля» підприємство зобов`язане створювати належні умови для високопродуктивної праці, поліпшення якості роботи, зміцнення трудової дисципліни, забезпечувати додержання законодавства про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування працівників. Судом не взято до уваги те, що ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» не може самостійно здійснювати виплати щодо оплати праці працівників, оскільки кошти на ці цілі в повному обсязі не надходили.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідач не довів відсутність вини підприємства у невчасному здійсненні виплат працівнику при звільненні. Враховуючи розмір суми заборгованості відповідача по виплаті заробітної плати, що становить 243 410,97 грн, період протягом якого зазначена сума заборгованості позивачу виплачувалася, суд першої інстанції безпідставно зробив висновок про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 . Вважає, що розмір середнього заробітку є співмірним відносно розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.

Просить скасувати частково рішення Червоноградського міського суду Львівської області суду від 28.02.2025 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу позивача та заперечив проти задоволення апеляційної скарги ДП «Львіввугілля»; представник ДП «Львіввугілля» Гук С.Р підтримав апеляційну скаргу відповідача та заперечив проти задоволення скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, в апеляційну скаргу ДП «Львіввугілля» задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював з 06.07.2012 по 07.08.2024 на різних посадах у ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля».

08.08.2024 ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля, в якій просив звільнити його із роботи 07.08.2024 за станом здоров`я та відповідно до ст. 116 КЗпП в день звільнення провести виплату всіх сум, включаючи одноразову допомогу.

Із копії наказу №381-к від 08.08.2024, виданого ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля», вбачається, що 07.08.2024 ОСОБА_1 (№1417) майстра гірничого підземного дільниці з видобування вугілля № 1, звільнено з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді, за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України, та одноразової допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку згідно колективного договору. Компенсація за не використану відпустку 101 к. дн.

Із виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №24568/1658 встановлено, що ОСОБА_1 у період з 31.07.2024 по 07.08.2024 знаходився на стаціонарному лікуванні у в профпатологічному відділенні КНП ЛОР « Льівська обласна клінічна лікарня».

Згідно із відповіддю ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля», наданою на адвокатський запит №5-4/1378 від 10.10.2024, при звільненні ОСОБА_1 нараховано розрахунок в сумі 243 410, 97 грн, який виплачувався частинами і 04.10.2024 виплачено у повному обсязі (а. с. 21).

Із довідки про доходи №115 від 11.11.2024, виданої ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 920, 61 грн, середньомісячна за період червень, липень 2024 становить 41 293,12 грн.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (в редакції станом на час виникнення правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При цьому відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З обставин цієї справи відомо, що 07.08.2024 позивач був звільнений з посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП, однак відповідач не провів із ним повного розрахунку. Повне погашення заборгованості по всіх належних позивачу виплатах відбулось 04.10.2024.

Оскільки відповідач не виплатив звільненому працівникові у встановлений строк всіх сум, правильним є висновок суду першої інстанції про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги наданий позивачем розрахунок, та провів розрахунок, виходячи із інформації, наданої ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» у довідці №115 від 11.11.2024.

Відповідно до розрахунку, проведеного судом, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні (з 08.08.2024 по 04.10.2024) становить 80 665,62 грн.

Зазначений розрахунок відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, і з таким погодились сторони у справі.

Разом з тим, у цій справі суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з чим колегія суддів погоджується, з огляду на таке.

Так, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд зазначає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої статтею 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Верховний Суд вирішив, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, є кошти, необхідні для збереження рівня життя працівника.

У цій справі суд першої інстанції врахував, що відповідач є державним підприємством, яке віднесено до збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств, складно фінансується та має заборгованість по заробітній платі працівників, тому стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 80 665,62 грн є несправедливим, не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань. Також суд враховував період затримки виплати заборгованості, характер і обставини її виникнення та особливості діяльності підприємств вугільної промисловості та дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України до 50 000,00 грн.

Покликання відповідача на те, що його вина щодо затримки заробітної плати відсутня через форс-мажорні обставини, не заслуговують на увагу, оскільки не виключають відповідальності роботодавця за несвоєчасно проведений розрахунок з позивачем.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про безпідставність зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки суд першої інстанції дійшов такого висновку, врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, та з урахуванням установлених у цій справі обставин.

Доводи апеляційних скарг в цій частині правильних висновків місцевого суду не спростовують.

Однак колегія суддів не може погодитись із рішення суду в частині стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн з таких підстав.

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд першої інстанції проаналізувавши надані стороною позивача докази на підтвердження понесених судових витрат, з урахуванням складності справи, дійшов висновку, що заявлений розмір відшкодування судових витрат є співмірним із ціною позову, документально підтверджений та відповідає критеріям, закріпленим ЦПК України.

Колегія суддів погоджується із цим висновку районного суду та не вбачає підстав для визначення іншого розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Однак, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, із відповідача на його користь слід стягнути 4325,00 грн витрат на правничу допомогу, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду слід змінити в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 28 лютого 2025 року змінити в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 4325,00 грн витрат на правову допомогу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 10.10.2025

Головуючий

Судді