КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/21791/24

09 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кулигіна Артема Євгеновича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Майстренка О.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної у міста Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», про визнання права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право користування жилим приміщенням жилою площею 13,3 кв. м, яке складається з однієї кімнати за адресою: АДРЕСА_1 та визнати її наймачем цього приміщення замість її померлого чоловіка ОСОБА_2 .

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 10.10.2010 вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 та вони проживали разом за місцем реєстрації чоловіка у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_2 помер, проте вона продовжила проживати у вказаній квартирі і проживає в ній по сьогоднішній день, належно утримує вказане майно та сплачує за житлово-комунальні послуги.

Після смерті чоловіка вона звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», стосовно надання їй ордеру на вказану квартиру, але 23.09.2021 отримала відмову у зв`язку із ти, що не зареєстрована у цій квартирі. Так само відповідач у своїй відповіді на її звернення відмовив у визнанні її права на оформлення права користування вказаною квартирою.

Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, вона тривалий час законно проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , іншого місця проживання немає, а тому саме вказане житлове приміщення є для неї житлом не залежно від відсутності реєстрації за вказаною адресою.

З огляду на викладене, просила позов задовольнити.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Солом`янської районної у міста Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», про визнання права користування житловим приміщенням - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела факту набуття нею, відповідно до норм ЖК України, права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , а також не надала доказів на підтвердження того, що квартира за адресою АДРЕСА_3 , співвласником якої вона є, не може використовуватися нею для проживання.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 21 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кулигін А. Є. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наведеним позивачем доводам та доказам, наданим на їх підтвердження.

Так, істотним у цій справі є те, що позивач проживає у спірній квартирі АДРЕСА_4 років і очевидно, що таке проживання з 2006 року розпочалось за згоди її чоловіка, наймача квартири, що в судовому засідання підтвердив зокрема його батько. Також очевидним є те, що позивача є членом сім`ї наймача, як його дружина, що відповідає приписам ч. 2 ст. 64 ЖК України, а тому письмовий дозвіл на її вселення, про який йдеться в ч. 1 ст. 65 ЖК України не вимагався, оскільки наймач сам проживав у цій квартирі і, окрім позивача, ніколи не мав інших членів сім`ї, які б проживала в цій квартирі, та відповідно могли надати згоду на її вселення.

Позивач дійсно ще в грудні 1996 року автоматично, як зареєстрована особа, набула шляхом проведення її батьками приватизації права власності на частку в квартирі за адресою АДРЕСА_3 . Така приватизація відбулась ще до її повноліття, тож вона про це навіть не знала. У цій квартирі хоча і була зареєстрована по грудень 2021 року, але не проживала у ній з 2006 року.

Також, за документами, доданими відповідачем до відзиву, вказана квартира має три кімнати, 42,2 кв. м житлової площі та у ній зареєстровано та проживає троє людей. Тож, у позивача, як особи, яка проживає в спірній квартирі вже 19 років, не тільки не має бажання заселятись в квартиру, в якій вона має частку у власності, а і не має можливості туди заселитись, адже, в цій квартирі вже зареєстровано та проживає троє людей.

Основним і істотним є те, що позивач вже 19 років безперервно проживає в спірній квартирі і ця квартира у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є її єдиним житлом з яким вона має виключний ментальний та фізичний зв`язок, спогади та в тому числі щодо якого вона тривалий час належно несе зобов`язання по сплаті комунальних послуг.

Судом першої інстанції не враховано висновок, зроблений у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 359/4376/22,відповідно до якого тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, що вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

11 вересня 2025 року від представника Солом`янської районної у міста Києві державної адміністрації Гриник М.С. до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить її залишити без задоволення.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат Кулигін А.Є. який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Солом`янської районної у міста Києві державної адміністрації Гриник М.С. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» Савчук Н.А. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що з 10.10.2010 позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 .

На підставі ордеру на жиле приміщення № 021734 від 17.12.1999 ОСОБА_2 займав жиле приміщення жилою площею 13,3 кв. м, яке складалося з однієї кімнати за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей з паспорту ОСОБА_2 місце проживання останнього було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до паспорту громадянина України виданий на ім`я позивача, листа ЦМУ Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та витягу з реєстру територіальної громади, місце проживання ОСОБА_1 в період з 16.07.1996 по 08.12.2021 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , а в період з 05.03.2024 по 09.12.2024 за адресою: АДРЕСА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік позивача ОСОБА_2 помер.

Листом від 23.09.2021 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» повідомила позивачу про відсутність правових підстав у наданні їй ордеру на жиле приміщення, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 після смерті наймача ОСОБА_2 .

Відповідно до листа відповідача №108-944 від 24.01.2022 квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не приватизована і знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Із листа відповідача №108-2143 від 20.02.2024 встановлено, що відсутня заборгованість з оплати послуг з утримання будинку за квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Із долучених до матеріалів справи копій платіжних документів встановлено, що позивач після смерті чоловіка ОСОБА_2 продовжує сплачувати за житлово-комунальні послуги, які споживаються у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 .

Також в матеріалах справи містяться документи, зокрема заява від 04.12.1996, розпорядження органу приватизації, свідоцтво на право власності на житло від 23.12 1996, відповідно до яких встановлено, що позивач приймала участь у приватизації державного житлового фонду, квартири за адресою АДРЕСА_3 і є співвласником вказаної квартири.

Під час допиту свідок ОСОБА_3 повідомив, що позивач разом із чоловіком почали разом проживати орієнтовно за чотири роки до шлюбу, у квартирі, де проживав його син. Після шлюбу позивач та ОСОБА_2 спільно проживали у цій квартирі до смерті сина. Після смерті позивач продовжила проживати у цій квартирі по цей час.

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що позивач проживала у спірній квартирі разом зі свої чоловіком до його смерті, продовжила проживати у ній і після смерті чоловіка.

Як видно із показань свідка ОСОБА_5 , орієнтовно з 2006 року позивач та ОСОБА_2 почали проживати разом у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 і після одруження у 2010 році теж продовжували проживати за вказаною адресою. Після смерті позивач продовжила проживати у вказаній квартирі, проживає у ній і зараз.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (частина перша статті 5 ЖК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Змістом статті 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Право користування жилим приміщенням нарівні із наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17.

Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19), від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 646/660/19 (провадження № 61-17363св20), від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Важливим є те, що в цих правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність обставин, які підтверджують його право на користування жилим приміщенням, про що він повинен надати докази. При цьому відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують такі обставини.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також врахувавши докази, які містяться у матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка не довела наявність обставин, які підтверджують її право на користування жилим приміщенням, з огляду на те, що остання за час перебування у шлюбі з колишнім наймачем квартири була зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_3 і на час смерті чоловіка (ІНФОРМАЦІЯ_3 року) таке право було чинним, а також вона є співвласником квартири АДРЕСА_6 , яка приватизована нею та членами її сім`ї у грудні 1996 року.

При цьому доводи апеляційної скарги щодо неможливості фактичного проживання позивача у квартирі АДРЕСА_6 , співвласником якої вона є, у зв`язку із невеликою площею квартири та проживанням в ній інших осіб, не заслуговують на увагу у зв`язку з недоведеністю неможливості такого проживання належними та допустимими доказами.

Подібні висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 27 червня 2025 року в справі № 754/18317/23.

Наведені у апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судового рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Кулигіна Артема Євгеновича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2025 року

Головуючий Судді