Житомирський апеляційний суд
Справа №277/74/25 Головуючий у 1-й інст. Гресько В. А.
Категорія 18 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Борисюка Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м.Житомирі

цивільну справу №277/74/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»

на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Греська В.А. у смт Ємільчине,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі ТзОВ «Діджи Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з відповідача заборгованість за договором про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563 у сумі 18 960 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 4 000 грн; заборгованості за процентами 13 800 грн; заборгованості за комісійними винагородами 1 160 грн, а також витрати на правничу допомогу в сумі 6 000 грн та судовий збір.

Позов обґрунтований тим, що 13 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 укладений договір про споживчий кредит №3773563, за умовами якого ТзОВ «Мілоан» надало грошові кошти в сумі 4 000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені договором про споживчий кредит. ТзОВ «Мілоан» виконало умови договору та надало відповідачу в користування грошові кошти, а відповідач умови кредитного договору не виконує та кредитні кошти в установлений графіком строк не повертає, внаслідок чого склалася вказана вище заборгованість. На підставі договору відступлення прав вимоги від 11 листопада 2021 року ТзОВ «Діджи Фінанс» набуло від ТзОВ «Мілоан» право вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563.

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з закінченням строків позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ТзОВ «Діджи Фінанс» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 12, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені ст.ст.257,258,362, 559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною першою ст.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, було неодноразово продовжено на всій території України згідно з постановами КМУ по 30 червня 2023 року. Постановою КМУ від 27 червня 2023 року №651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. За таких обставин, карантин на території України був встановлений безперервно з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року. Разом з цим, відповідно Закону України від 15 березня 2022 року №2120-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено розділом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст.257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, якій неодноразово було продовжено та який діє до тепер. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст.257-259,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 30 червня 2023 року, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє на даний час. З урахуванням наведених вище правових норм, строк позовної давності позивачем не пропущений та позивач звернувся до суду за захистом свої прав в межах строку позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що про порушення свого права ТзОВ «Мілоан» дізналося 28 жовтня 2021 року, а тому строк позовної давності закінчився 28 жовтня 2024 року. Поза межами строку позовної давності між ТзОВ «Мілоан» та ТзОВ «Діджи Фінанс» був укладений договір про відступлення прав вимоги. Заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядок обчислення та перебігу позовної давності.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції з таких мотивів.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що 13 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 в електронній формі укладений договір про споживчий кредит, за умовами якого ТзОВ «Мілоан» надало відповідачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 договору, а ОСОБА_1 , у свою чергу, зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений у п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах і в строки/терміни, що визначені договором (а.с.29-33). Кредит наданий з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконання обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п.1.2 договору про споживчий кредит сума (загальний розмір) кредиту становить 4 000 грн.

Згідно з п.1.3 договору про споживчий кредит кредит надається строком на 15 днів із 13 серпня 2021 року (строк кредитування).

За положеннями п.1.4 договору про споживчий кредит термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) - 28 серпня 2021 року.

Згідно з п.1.5.1 договору про споживчий кредит комісія за надання кредиту: 1 160 грн, яка нараховується за ставкою 29% від суми кредиту одноразово.

Відповідно до п.1.5.2,1.5.3 договору про споживчий кредит, проценти за користування кредитом 1 800 грн, які нараховуються за ставкою 3% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Відповідно до п.2.1 договору про споживчий кредит, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

Згідно з п.4.2 договору про споживчий кредит, у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування (датою остаточного погашення заборгованості), з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною ставкою, передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні частини другої ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.

Згідно з п.6.5 договору про споживчий кредит цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.

Додатком №1 до договору про споживчий кредит є графік платежів за договором про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563 (а.с.33 зворот).

Додатком №2 до договору про споживчий кредит є паспорт споживчого кредиту №3773563 (а.с.34).

ТзОВ «Мілоан» повністю виконало свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором та надало йому кредит в сумі 4 000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача, що підтверджується платіжним дорученням від 13 серпня 2021 року №53630781 (а.с.36).

Між ТзОВ «Діджи Фінанс» та ТзОВ «Мілоан» 11 листопада 2021 року укладений договір відступлення прав вимоги №12Т, за умовами якого ТзОВ «Діджи Фінанс» передає (відступає) ТзОВ «Мілоан» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «Діджі Фінанс» приймає права вимоги до боржників, указаних у реєстрі прав вимог (а.с.16-23).

Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу від 11 листопада 2021 року №12Т, ТзОВ «Діджі Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563 в сумі 18 960 грн, із яких: 4 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 13 800 грн - заборгованість за процентами та 1 160 грн заборгованість за комісією (а.с.13).

Позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача, зазначену в договорі про споживчий кредит направлено повідомлення про відступлення права вимоги від ТзОВ «Мілоан» до ТзОВ «Діджи Фінанс», із зазначенням інформації про порядок погашення заборгованості за договором про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563 (а.с.38).

За правилом частини першої ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша ст.627 ЦК України).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга ст.639 ЦК України).

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис є одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 частин першої ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частиною третьою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина п`ята ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами частини восьмої ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У ст.639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин першої ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина перша ст.642 ЦК України).

Отже, кредитний договір укладається в письмовій формі, в якому сторонами погоджується розмір кредиту, розмір процентної ставки, порядок застосування неустойки за порушення грошового зобов`язання, порядок погашення заборгованості тощо.

За приписами ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Із зазначеного позивачем алгоритму укладення договору про споживчий кредит вбачається, що ОСОБА_1 здійснив усі необхідні дії, спрямовані на укладення договору про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563.

Отже, заповненням анкети-заяви на кредит від 12 серпня 2021 року №3773563 (а.с.11) та підписанням договору про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563 відповідач ОСОБА_1 підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Без вчинення вказаних дій по попередньому заповненню анкети-заяви та надання особистих даних для оформлення кредитного договору, у тому числі, номеру телефону для отримання одноразового ідентифікатора, такий правочин не був би укладеним.

Із огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 уклав із ТзОВ «Мілоан» договір про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563.

Матеріали справи не містять будь - яких доказів, які б спростували створення відповідачем особистого кабінету на сайті ТзОВ «Мілоан», приналежність засобів зв`язку, як то номеру мобільного телефону та електронної пошти, які використовувалися, як ТзОВ «Мілоан», так і відповідачем при укладенні договору, іншій особі ніж відповідач, а також як укладення самого договору, так і отримання відповідачем коштів за таким на вказаний ним картковий рахунок (приналежність такого не відповідачу, а іншій особі, відповідачем також не доведено).

Встановивши, що між сторонами виникли договірні відносини за умовами договору про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563, колегія суддів апеляційного суду наголошує, що у відповідача виникли як права щодо користування кредитом, так і обов`язки щодо його повернення та плати процентів за користування коштами.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Колегія суддів звертає увагу на те, що одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як зазначалося вище, ТзОВ «Діджі Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 серпня 2021 року №3773563 у сумі 18 960 грн, із яких 4 000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 13 800 грн - заборгованість за процентами та 1 160 грн заборгованість за комісією.

Разом із тим, відповідно до умов договору про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року сторони погодили, що кредит надається загальним строком на 15 днів із 13 до 28 серпня 2021 року.

Із вказаного суд доходить висновку, що строк кредитування сплив 28 серпня 2021 року.

Доказів, які б свідчили про те, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, у зв`язку з чим договір пролонгувався на пільгових чи стандартних умовах згідно із п.2.3 договору, позивач суду не надав, і такі дії не вбачаються із відомостей про щоденні нарахування та погашення (а.с.14).

Згідно з викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 правовим висновком, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Отже, наданий позивачем витяг із додатку до договору факторингу про залишок боргу на момент відступлення права вимоги та відомості про щоденні нарахування та погашення не можуть вважатися належними доказами на підтвердження наявності заборгованості за процентами в сумі 13 800 грн.

Із відомості про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит №3773563 вбачається, що позичальник ОСОБА_1 не сплачував коштів на погашення заборгованості за договором. Разом з тим, із вказаних відомостей вбачається, що проценти за договором нараховувалися по 27 жовтня 2021 року.

Нарахування процентів за користування кредитом, починаючи з 29 серпня 2021 року, тобто після закінчення строку повернення кредиту, встановленого в пункті 1.3 договору та в графіку платежів, є безпідставним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів доходить висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у сумі 5 800 грн, яка складається з: тіла кредиту в сумі 4 000 грн та процентів за користування кредитом в сумі 1 800 грн за період із 13 по 28 серпня 2021 року.

Відповідно до пункту 4 частини першої ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої ст.1 та частини другої ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

На підставі частини шостої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом.

Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своєму правовому висновку в постанові від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, процентів за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційними та такими, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021року в справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі №751/4015/15.

Частинами першою та другою ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі №202/5330/19 міститься висновок, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин, положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої ст.11, частини п`ятої ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».

У справі, що переглядається, в пункті 1.5.1 договору про споживчий кредит, передбачена комісія за надання кредиту в розмірі 1 160 грн, яка нараховується за ставкою 29% від суми кредиту одноразово.

Отже, пункт 1.5.1 укладеного між ТзОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 договору про споживчий кредит від 13 серпня 2021 рок №3773563 не містить зазначення переліку банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з наданням кредиту.

Оскільки надання кредиту це обов`язок кредитодавця за кредитним договором, то така дія, як надання кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця.

Колегія суддів звертає увагу, що комісія за надання кредиту в розмірі 1 160 грн є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику. Крім того, позивачем у договорі не зазначено, які послуги надаюся за комісію, пов`язані з наданням кредиту.

Підсумовуючи викладене вище, положення договору про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563 про сплату позичальником на користь позикодавця одноразової комісії за надання кредиту в розмірі 1 160 грн є нікчемними, а позовна вимога про стягнення комісії у заявленому розмірі є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння порушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу («Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Виходячи з вимог ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом» із 11 березня 2020 року впроваджено дію карантину, під час якого строки, визначені, зокрема, ст.257 ЦК України, були продовжені на строк дії такого карантину (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

24 лютого 2022 року Законом України «Про правовий режим воєнного стану в Україні» введено режим воєнного стану. Відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України від 24 лютого 2024 року №2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії такого стану.

Дія карантину була завершена 01 липня 2023 року відповідно до постанови КМУ №651 від 27 червня 2023 року.

Воєнний стан наразі триває, отже позивачем строк позовної давності не пропущений.

Суд першої інстанції на вказану обставину уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Проаналізувавши зібрані по справі докази та встановлені обставини справи, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, із ухваленням нового про часткове задоволення позову, тобто про стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту в сумі 4 000 грн та заборгованості за процентами в сумі 1 800 грн, всього належить стягнути за договором про споживчий кредит 5 800 грн. У задоволенні решти процентів за користування в сумі 12 000 грн та комісії в сумі 1 160 грн, тобто в сумі 13 160 грн відмовляється за безпідставністю таких вимог.

Звертаючись до суду з позовом, ТзОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження яких надало: договір про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року №42649746, укладений між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Стародуб Іриною Володимирівною; додаткову угоду №3773563 до договору про надання правової допомоги; детальний опис робіт; акт виконаних робіт від 30 грудня 2024 року на суму 6 000 грн, який включає: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів 1,5 год. 2 250 грн, складання позовної заяви, в тому числі попередній розрахунок суми судових витрат 3 год. 3 000 грн, формування додатків до позовної заяви - 1 год. 750 грн; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.10,15,24-28,35,45).

Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до ст.ст.133,134,137,141 ЦПК України.

Згідно положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями частин першої та другої ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом із тим, за положеннями частин четвертої та п`ятої ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторін, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі №742/2585/19.

Проте, у матеріалах справи відсутнє клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а тому колегія суддів апеляційного суду не обговорює співмірність суми у розмірі 6 000 грн, яку просить позивач стягнути за надання йому професійної правничої допомоги в суді першої інстанції. Отже, позивачем підтверджений обсяг наданих йому послуг, виконаних адвокатом, та їх вартість на суму 6 000 грн, яка не виходить за критерій розумності.

За усталеною судовою практикою та неодноразовими роз`ясненнями Верховного Суду з цього приводу, витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Разом із тим, ураховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про стягнення на користь ТзОВ «Діджи Фінанс» із ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції, в розмірі 1 835,40 грн, що пропорційно розміру задоволених на 30,59% позовних вимог (5 800*100/18 960=30,59%; 6 000*30,59/100=1 835,40 грн).

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір також покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (зі змісту частини тринадцятої ст.141 ЦПК України).

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТзОВ «Діджи Фінанс» підлягає стягненню судовий збір за першу та другу інстанції у загальній сумі 1 852,53 грн, що пропорційно розміру задоволених на 30,59% вимог. Так, позивач сплатив судовий збір за першу інстанції в сумі 2 422,40 грн, а за перегляд справи в суді апеляційної інстанції 3 633,60 грн. Принципу пропорційності за першу інстанцію відповідає сума 741,01 грн, а за апеляційну інстанцію - 1 111,52 грн.

Відповідно до пункту 2 частини третьої ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини шостої ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись ст.ст.268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити частково.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит від 13 серпня 2021 року №3773563 у сумі 5 800 грн, яка складається із: заборгованості за тілом 4 000 грн; заборгованості за процентами 1 800 грн.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір в сумі 1 852,53 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 835,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої ст.389 ЦПК України.

Головуюча Судді: