Провадження №2/523/6190/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2025 р. Пересипський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

при секретарі Мельніченко Г. О.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10), Державної Казначейської служби України (адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6), третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: оперуповноважений ВМЗК Одеського управління ДВБ Національної поліції України, капітан поліції Поляков Ігор Віталійовича (адреса: 65045, м. Одеса, вул. Буніна, буд. 37) про стягнення грошових коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

за участю: адвоката Білик В.С. представника позивача, представника відповідача Кріштоф-Боровські Я.І. в режимі відео конференції, третьої особи Полякова І.В.,

Установив:

У липні 2025 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив:

1. Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти на відшкодування майнової шкоди у розмірі 24000 (двадцять чотири тисячі) гривень 00 копійок;

2. Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок;

3. Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (РНОКІШ НОМЕР_1 ) понесені судові витрати у загальному розмірі 31211 гривень 20 копійок, що складаються з: 3 0 000 гривень оплата вартості гонорару адвоката за надання правничої (правової) допомоги; 1211,20 гривень -сплата судового збору.

В обгрунтування зазначив, що на адресу Пересипського районного суду міста Одеси надійшов протокол № 28/2025 про адміністративне правопорушення пов`язане з корупцією відносно ОСОБА_1 , який складено 24.03.2025 року ОСОБА_2 , відповідно до якого позивач, будучи суб`єктом декларування, припиняючи 18.08.2022 року діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави, несвоєчасно подав без поважних причин декларацію при звільненні з ГУНП у м. Києві, а саме 05.11.2024 року, чим порушив встановлені абз. 1 ч.2 ст. 45, абз. 1 п. 2-7 розділу XIII ЗУ «Про запобігання корупції», на думку ОСОБА_2 вказані дії позивача містили склад адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Однак в подальшому, постановою Пересипського районного суду міста Одеси по справі №523/5798/25 від 23.05.2025 року, провадження в адміністративній справі відносно позивача, про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП закрито. У ході судових процесів позивач поніс витрати на оплату вартості гонорару за надання йому адвокатом правничої (правової) допомоги в розмірі 24000 грн., проте відшкодування судових витрат діючою редакцією КУпАП не передбачено, тож такі витрати можуть відноситись до майнової шкоди та підлягають відшкодуванню у загальному порядку. Внаслідок незаконних дій працівника відповідача № 1 (що полягають у складанні відносно позивача протоколу, що як наслідок спровокувало судове провадження) позивач переніс певний стрес, перебував у нервовому напруженні, його душевне благополуччя було порушено, він був змушений вживати заходів щодо захисту себе від безпідставних звинувачень, витрачати на це кошти та ресурси, що безперечно призвело до додаткових хвилювань, тому таку моральну шкоду позивач оцінив у 20000 гривень. Вищевикладене стало підставою звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 01 серпня 2025 року суддею прийнято до свого розгляду зазначену цивільну справу за нормами спрощеного позовного провадження, надано відповідачам строк для подання відзиву на позов. (а.с. 42,43).

15.08.2025 до суду надійшов відзив, у якому представник Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування зазначив, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення за своєю природою та змістом не є рішенням суб`єкта владних повноважень та не спричиняє зміни прав чи обов`язків особи, а тому позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, внаслідок складання протоколу про адміністративне правопорушення, не можуть підлягати задоволенню. (а.с. 100-121, 124-145).

Як зазначив представник відповідача, твердження позивача про незаконність дій співробітників Одеського управління Департаменту щодо притягнення його до адміністративної відповідальності є необґрунтованим та безпідставним, оскільки Департамент не наділений повноваженнями щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. Натомість, статтею 221 КУпАП чітко закріплено, що судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 172-4 - 172-20 КУпАП. Звертаємо увагу суду, що на даний час відсутнє будь-яке рішення суду про визнання дій Департаменту (посадових осіб ДВБ НПУ) неправомірними, а це є однією з вимог при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди.

Згідно з Постановою № 4 обов`язковим є з`ясування та підтвердження при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди таких обставин: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Позивачем ці обставини не підтверджені. Саме тому позовні вимоги більше схожі на майнову претензію до Держави.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі.

Сам лише факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є належним доказом втрат немайнового характеру позивача внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під судом, при настанні інших негативних наслідків.

09.09.2025 до суду надійшов відзив, у якому представник Державної Казначейської служби України просив відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування зазначає, що вимога позивача є помилковою, оскільки відповідно до пункту 23-1 статті 1 Бюджетного кодексу України, єдиний казначейський рахунок відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Казначейству), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Крім того, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах РЕЗОЛЮТИВНІ ЧАСТИНИ СУДОВИХ РІШЕНЬ НЕ ПОВИННІ МІСТИТИ ВІДОМОСТЕЙ ПРО СУБ`ЄКТА ЙОГО ВИКОНАННЯ, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року по справі № 910/23967/16.

Якщо суд ухвалить рішення про відшкодування грошових коштів на користь позивача, відшкодування слід здійснювати з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, а не з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку.

Поряд з цим, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірних дій цього органу, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади АРК, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності особи, яка завдала шкоди повинна бути доведена. Таку правову позицію викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.12.2019 по справі №914/1221/17.

Однак, жодних судових рішень чи нормативних актів про визнання незаконними дій посадових осіб Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України по відношенню до позивача, надано не було.

Таким чином, відповідач Державна Казначейська служба України просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 по справі №523/15589/25 відмовити в повному обсязі.

Представник позивача адвокат Білик В. С. в судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі, з підстав, що викладені в позовній заяві.

Представник відповідача Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та третьої особи Кріштоф-Боровскі Я. І. підтримала відзив на позовну заяву та загалом просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представник Державної Казначейської служби України в судове засідання не прибув, про розгляд справи обізнаний належним чином та свою правову позицію висловив у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухав представників сторін. котрі прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та їх безпосередньому дослідженні, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що постановою Пересипського районного суду міста Одеси від 23 травня 2025 року провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 172-6 КУпАП - закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбачених ч. 4 ст. 38 КУпАП.

Також постанова суду мотивована тим, що: «За таких обставин, з урахуванням того, що на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення, закінчився строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ст. 38 КУпАП, суддя приходить до висновку, що провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю».

Так, згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У відповідності до ч.ч.1-3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст.1166 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч.1 ст.1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ч.1 ст.1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі №925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

У справі №335/6977/22 (провадження №14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання, чи є факт складання протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції у разі подальшого закриття справи судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення підставою для відшкодування шкоди особі, стосовно якої складено протокол.

За результатом касаційного перегляду справи №335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову від 22 січня 2025 року, в якій зробила такі висновки про застосування норм права: Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.

У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

У спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених ст.1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Невідповідність вимогам закону дій працівника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, який склав протокол про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.172-6 КУпАП, в цій справі судом не встановлено.

Постановою у справі про адміністративне правопорушення не встановлено, що складений протокол про адміністративне правопорушення не відповідав вимогам закону, зокрема ст.256 КУпАП, та те, що на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення дії працівника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України були протиправними.

Оскільки судом у постанові не встановлено неправомірності у діях працівника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України під час складання стосовно позивача протоколу про адміністративне правопорушення, відтак відсутні підстав для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.

Враховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Змістом статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: «1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору;4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу;6) справедливість, добросовісність та розумність.»

Відповідно правил статті 12 ЦК України : « 1. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. 2. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. 3. Особа може відмовитися від свого майнового права… 4. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.5. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.»

Стаття 13 ЦК України передбачає , що : « 1. цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Положення частини третьої статті 13 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р(II)/2021 від 28.04.2021\

4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.»

Правила статті 2 ЦПК України наголошують, що : «1. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

2. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

3. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є:

1) верховенство права;

2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом;

3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

4) змагальність сторін;

5) диспозитивність;

6) пропорційність;

7) обов`язковість судового рішення;

8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи;

9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом;

10) розумність строків розгляду справи судом;

11) неприпустимість зловживання процесуальними правами;

12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.»

Відповідно до змісту статті 11 ЦПК України: « Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.»

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі й витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 4-7,11-13,17-18,109,131,137, 141, 211, 223, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10), Державної Казначейської служби України (адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6), третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: оперуповноважений ВМЗК Одеського управління ДВБ Національної поліції України, капітан поліції Поляков Ігор Віталійовича (адреса: 65045, м. Одеса, вул. Буніна, буд. 37) про стягнення грошових коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Пересипський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 30 вересня 2025 року, однак підписано 06 жовтня 2025 року, у зв`язку з відсутністю електропостачання в суді, що зумовлено стихійним лихом в м.Одеса.

Суддя