П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 753/22746/24

Провадження №22-ц/824/11793/25

Резолютивна частина постанови оголошена 08 жовтня 2025 року

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Сенс Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року, ухваленого у складі судді Колесник О.М.,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк», 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олеся Гурамівна про відшкодування завданих збитків та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 12.11.2020 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. та зареєстрований у реєстрі за №7087.

За п.1.1 даного договору продавець АТ «Альфа-Банк» передає у власність (продає), а покупець ОСОБА_1 приймає у власність (купує) нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 і сплачує за нього ціну, визначену цим договором.

Відповідно до п.2.1 даного договору купівлі-продажу квартири за домовленістю сторін вартість майна складає 1 267 245 грн., які сплачені покупцем на рахунок продавця до моменту підписання цього договору.

В абз. 2, п.2.1 зазначеного договору сторони підтверджують своїми підписами проведення повного розрахунку, зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною і не підлягає будь-яким змінам.

12.11.2020 року до підписання вказаного договору ОСОБА_1 переказала на розрахунковий рахунок АТ «Альфа-Банк» 1 267 245 грн. вартості спірної квартири та 12 672 грн. 50 коп. сплати судового збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Також 12.11.2020 року між позивачем та відповідачем був підписаний акт приймання-передачі, відповідно до якого банк-продавець передав ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири від 12.11.2020 року між АТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55115802 від 12.11.2020 року, відповідно до якого за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2 договору передбачено, що майно належить продавцю на підставі іпотечного договору №028/15-351, посвідченого 05.07.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко В.С. за реєстровим номером №2487.

Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.09.2020 року, номер запису про право власності: 38485877, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Також продавець АТ «Альфа-Банк» за змістом п.1.5 договору гарантував, що жодна особа не має права користування чи оренди майном та його частин.

В п.1.6 договору продавець гарантує, що: незастережених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання майна за цільовим призначенням, немає; від покупця ( ОСОБА_1 ) не приховано обставин, які мають істотне значення для укладення цього договору; що жодних самочинних перепланувань чи переобладнань на момент укладення цього договору в майні без установленого дозволу або без належно затвердженого проєкту продавцем не проводилось, до моменту укладення цього договору майно нікому іншому не подароване, іншим способом не відчужене; майно під забороном (арештом) чи у заставі не перебуває, в податковій заставі не перебуває; майно як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передане; обмежень щодо використання майна за призначенням (сервітути, тощо), немає, обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо майна, немає.

Не дивлячись на запевнення відповідача про відсутність прав у третіх осіб на спірну квартиру, в серпні 2022 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_2 до АТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Майном в даній цивільній справі виступала спірна квартира, придбана позивачкою.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.03.2023 року по цивільній справі №753/9161/22 позов ОСОБА_2 задоволено частково, витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , в задоволенні частини позову про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 25.10.2023 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.03.2023 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.04.2024 року Постанову Київського апеляційного суду від 25.10.2023 року частково скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. За результатом повторного апеляційного розгляду постановою Київського апеляційного суду від 29.10.2024 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.03.2023 року було залишено без змін.

Таким чином, у ОСОБА_1 була витребувана спірна квартира у зв`язку зі свідомим порушенням АТ «Альфа-Банк» законних прав ОСОБА_2 і незаконною реєстрацією права власності на вказане нерухоме майно за АТ «Альфа-Банк».

За таких обставин покупець має право вимагати від продавця, а продавець зобов`язаний відшкодувати покупцю вартість понесених збитків у зв`язку з незаконним продажем спірної квартири.

Згідно висновку про оцінку майна, складеного оцінювачем ТОВ «Експертна оцінка майна» ОСОБА_3 від 05.11.2024 року, вартість квартири АДРЕСА_1 становить 2 676 554 грн.

Тобто позивач та її представник просять стягнути з відповідача на користь позивача 2 676 554 грн. вартості спірної квартири на час розгляду справи, 12 672 грн. 50 коп. сплати судового збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, 7 750 грн. 10 коп. судового збору, сплаченого позивачем при подачі апеляційної скарги, 24 810 грн. судового збору при подачі касаційної скарги та 100 000 грн. моральної шкоди, яку позивачу було завдано відповідачем.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року призначено справу до розгляду по суті.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року позов задовольнити частково.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк», на користь ОСОБА_1 , 2 721 786,60 грн в рахунок відшкодування завданих збитків, 20 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 16 351,20 грн судового збору, а всього 2 758 137,80 грн.

В задоволенні позову в частині ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк», 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. про відшкодування 80 000 грн. моральної шкоди відмовити.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка ОСОБА_1 12.11.2020 року придбала спірну квартиру в АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», яке у незаконний спосіб 02.10.2020 року набуло право власності на дане нерухоме майно, а в подальшому рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.03.2023 року, яке набрало законної сили, квартира АДРЕСА_1 була витребувана у позивача на користь попередньої власниці ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 має право на відшкодування завданих їй збитків як покупцю нерухомого майна продавцем в особі його правонаступника, який знав про наявність прав третьої особи на об`єкт продажу, але свідомо не повідомив про вказане покупця, при цьому ОСОБА_1 як покупець не знала і не могла знати про наявність цих підстав.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Сенс Банк» поданоапеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що сторонами у договорі купівлі продажу квартири від 12 листопада 2020 року було погоджено вартість квартири, яка складає 1 267 245,00 грн, також сторони підтвердили, що зазначена ціна встановлена за згодою сторін договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам

Вказує, що на момент укладення договору він відповідав усім ознакам дійсності правочину та не був визнаний недійсним, а тому відповідач був у правій його відчужувати а про існування прав третіх осіб на об`єкт нерухомості дізналось лише з моменту пред`явлення позову.

Посилається на те, що звіт про оцінку майна від 05 листопада 2024 року є неналежним доказом, оскільки його було виготовлено з порушеннями а саме, звіт було виготовлено без огляду квартири АДРЕСА_1 та в звіті відсутні дані які ідентифікують приміщення які експерт використав для застосування порівняльного методу.

Вказує, що позивачем не було надано належних доказів, що підтверджують наявність моральної шкоди

09 липня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 адвоката Слабоуса Є.А. в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник АТ «Сенс Банк» адвокат Стовбун О.І. підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Слабоус Є.А. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бугла О.Г. в судове засідання не з`явилася.

Судова повістка, які надсилалися ПН Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. повернулися до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності третьої особи ПН Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 05.07.2007 між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», перейменоване в АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту №028/25-269, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 220 000,00 дол. США на споживчі цілі строком до 04.07.2017 зі сплатою 13,5 % річних. Також 05.07.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», перейменоване в АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_4 на забезпечення виконання кредитного договору укладено іпотечні договори: №028/15-351, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Онищенко В.С., відповідно до умов якого банку в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_2 , що є власністю іпотекодавця та №028/15-350, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Онищенко В.С., відповідно до умов якого банку в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 , що є власністю іпотекодавця.

ОСОБА_4 , 1963 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22.06.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. заведено спадкову справу №4/2016 щодо майна ОСОБА_4 , 1963 року народження, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24.05.2013 року ОСОБА_2 , дочка померлого ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину в силу закону, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після померлого, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 .

29.06.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. позивачу ( ОСОБА_2 ) видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого, спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_1 .

29.06.2016 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 . Викладені обставини сторонами не заперечуються.

Судом також встановлено, що у матеріалах спадкової справи №4/2016 наявне повідомлення за вих. № 244/02-14 від 29.06.2016, яким ПАТ «Укрсоцбанк» повідомлялось про видачу ОСОБА_2 свідоцтва на спадщину за законом на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, з наданої представником позивача копії відзиву ПАТ «Укрсоцбанк» на позовну заяву у справі №753/2615/18, датованого 04.05.2018, вбачається, що банку станом на 04.05.2018 було відомо про факт смерті ОСОБА_4 .

У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про пред`явлення ПАТ «Укрсоцбанк» вимоги до спадкоємця, після померлого ОСОБА_4 , у строки, встановлені частинами другою і третьою статті 1181 ЦК України.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 28.09.2020 АТ «Альфа-банк» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за проведенням державної реєстрації права власності на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

02.10.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. прийнято рішення №54389371 провести державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-банк».

В подальшому, 12.11.2020 між АТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №7087, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_1 .

Враховуючи предмет спору та встановлені обставини справи, дослідженню та правовій оцінці підлягає питання дотримання встановлених законом строків пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємця та питання законності вибуття спірного майна з володіння спадкоємця.

Судом встановлено, що позивачка прийняла спадщину після смерті батька. Матеріалами справи підтверджується, що ПАТ «Укрсоцбанк» стало відомо про факт смерті ОСОБА_4 щонайпізніше 04.05.2018 року.

Строк виконання договору кредиту №028/25-269, укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» та позичальником ОСОБА_4 , визначений 04.07.2017 року.

Разом з тим заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30.10.2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17.07.2013 у справі № 02/2-1752/12 задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості в сумі 236 145,85 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18.11.2010 складало 1 874 454,92 грн. та звернуто стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Жодних доказів того, що АКБ «Укрсоцбанк» у визначені законом строки ст.1281-1282 ЦК України зверталося до нотаріуса з претензіями від кредитора спадкодавця чи з вимогами до спадкоємця матеріали справи не містять.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Отже, банк пропустивши строки пред`явлення вимог до спадкоємця визначені статтею 1281 ЦК України, відтак втратив право вимоги як за основним, так і за додатковим зобов`язанням.

Відповідно державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 та подальше її відчуження Банком ОСОБА_1 є незаконними.

Постановою Київського апеляційного суду від 25.10.2023 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.03.2023 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.04.2024 року Постанову Київського апеляційного суду від 25.10.2023 року частково скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатом повторного апеляційного розгляду Постановою Київського апеляційного суду від 29.10.2024 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.03.2023 року було залишено без змін (а.с.27-39). Вказаним судом рішенням суду апеляційної інстанції також були підтверджені встановлені факти судом першої інстанції про те, що реєстрація права власності спірної квартири АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк» відбулась незаконно з порушенням діючого законодавства і таким чином вибула з володіння ОСОБА_2 поза волею останньої. При цьому банк ще з травня 2018 року знав про смерть іпотекодавця ОСОБА_4 , але не звернувся вчасно з вимогою до спадкоємця про реалізацію своїх прав як кредитора.

Таким чином, у ОСОБА_1 була витребувана спірна квартира у зв`язку зі свідомим порушенням АТ «Альфа-Банк» законних прав ОСОБА_2 і незаконною реєстрацією права власності на вказане нерухоме майно за АТ «Альфа-Банк».

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 41 Конституції України, ст. 321 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ст. 55 Конституції України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності; власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди (ст. 386 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (ст. 22 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України).

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи (ст. 1192 ч. 1 ЦК України).

За встановленими законом правилами щодо розрахунків при витребуванні майна із чужого незаконного володіння:

добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів;

добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди; якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (ст. 390 ч.ч. 3, 4 ЦК України).

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала;

положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння (ст. 1212 ч. 1, ч. 3 п. 2 ЦК України);

набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі;

у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст. 1213 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю;

у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення … - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ст. 216 ч. 1 ЦК України).

За встановленими законом правилами щодо пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та відсудження товару у покупця:

якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі; продавець повинен вступити у справу на стороні покупця;

якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця;

якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем (ст. 660 ч.ч. 1, 2, 3 ЦК України);

у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав;

правочин щодо звільнення продавця від відповідальності або щодо її обмеження у разі витребування товару у покупця третьою особою є нікчемним (ст. 661 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

За змістом наведених норм закону, з урахуванням також положень ст. 8 ч. 1 ЦК України, власнику майна, витребуваного в нього, на його вимогу відшкодовуються збитки в розмірі (за вартістю), визначеному станом на момент розгляду судом справи (реальні збитки, реальна вартість майна на час пред`явлення позову та/або розгляду справи).

Велика Палата Верховного Суду постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 в іншій правовій ситуації та за інших фактичних обставин, проте, у спорі про право власності, вказала на те, що у разі, якщо об`єкти нерухомого майна не можуть бути витребувані від особи, яка незаконно заволоділа ними, зокрема, якщо вони відчужені добросовісному набувачу, який набув право власності на нього (стаття 330 ЦК України), то колишній власник нерухомого майна вправі вимагати відшкодування його вартості (пункт 2 частини 3 статті 1212, частина 2 статті 1213 ЦК України), чим вказала на належний і допустимий у подібній ситуації спосіб захисту права шляхом відшкодування збитків.

У постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 за позовом про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема, таке:

… навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту; кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України; відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав; таку ж вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача (п. 122).

У разі, якщо продавець майна брав участь у справі, за результатом якої це майно витребувано у покупця на користь третьої особина підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Утім і в разі, якщо продавець не був залучений до участі в такій справі, він не відповідає перед покупцем лише тоді, коли доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Якщо ж продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем.

Дослідивши матеріали справи колегія судів визнає необґрунтованими і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги про те, шо відповідно до договорувід 12 листопада 2020 року вартість квартири складає 1 267 245,00 грн, також сторони підтвердили, що зазначена ціна встановлена за згодою сторін договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам, оскільки недійсність правочину, за яким було придбане майно, згадується саме і тільки в контексті правової конструкції витребування майна з чужого незаконного володіння: недійсність першого правочину щодо відчуження майна, який не створював юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю

Розмір завданих збитків, заявлених до стягнення (2 721786,60 грн), визначений позивачами на час, що безпосередньо передував пред`явленню позову, з додержанням установлених правил і не спростовувався відповідачем у належний процесуальний спосіб. Визначення розміру збитків як реальних на момент пред`явлення позову відповідає вимогам закону, а його заперечення лише тим, що буцімто розмір збитків повинен відповідати вартості нерухомого майна, вказаній у договорі на час його придбання, безпідставне. Позивачі втратили право власності на нерухоме майно вартістю, яка існувала на момент втрати права, тож мають право вимагати відповідної цьому компенсації.

Окрім того, що таке заперечення не відповідає змісту наведених вище та інших норм закону, воно не враховує й істотних інфляційних процесів, коливань вартості нерухомого майна на ринку, особливостей застосування порівняльного підходу до оцінки об`єкта нерухомості, що відображено і у Звіті від 31.01.2022.

Доводи апеляційної скарги про те, що звіт про оцінку майна від 05 листопада 2024 року є неналежним доказом, оскільки його було виготовлено з порушеннями а саме, звіт було виготовлено без огляду квартири АДРЕСА_1 та в звіті відсутні дані які ідентифікують приміщення які експерт використав для застосування порівняльного методу є необґрунтованими виходячи з наступного.

Пунктом 50 Національного стандарту № 1 Загальні засади оцінки майна і майнових прав унормовано, що проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється: ознайомлення з об`єктом оцінки, характерними умовами угоди, для укладення якої проводиться оцінка; визначення бази оцінки; подання замовнику пропозицій стосовно істотних умов договору на проведення оцінки.

У пункті 51 Національного стандарту № 1 Загальні засади оцінки майна і майнових прав закріплено, що незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Ознайомившись з наведеними нормами, колегія суддів дійшла висновку, що вони не містять посилання на імперативний обов`язок експерта, який проводить оцінку майна, здійснювати його особистий огляд. Зазначені приписи визначають обов`язковий порядок ознайомлення з об`єктом оцінки, який може полягати, зокрема, у вивченні технічної документації на об`єкт нерухомості та інших об`єктивних даних, необхідних для визначення його вартості.

Також колегія суддів відзначає, що у матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача з клопотанням про призначення судової експертизи вартості спірного майна, а також не подано альтернативного звіту про оцінку нерухомості, який би свідчив про неналежність звіту, наданого позивачем.

Щодо посилань на висновки Верховного Суду у постанові від 10.08.2021 у справі № 461/4240/17 та постанові від 07.04.2021 у справі № 753/3055/18, колегія суддів, дослідивши наведені правові позиції, відхиляє як необґрунтовані твердження апелянта про їх неврахування судом першої інстанції. Різниця у підходах зумовлена відмінністю фактичних обставин, предмета та підстав позову, а також складу й змісту досліджених судами доказів у цій та наведених справах. З огляду на викладене доводи апеляційної скарги у цій частині є неспроможними.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються критерії розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі 216/3521/16-ц зазначено, що вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено.

Дослідивши матеріали справи апеляційний суд дійшов до висновку, що неналежне виконання умов договору АТ «Сенс Банк», завдало моральні страждання позивачу, а тому факт настання моральної шкоди на думку апеляційного суду є доведеним та обґрунтованим, оскільки саме АТ «Сенс Банк» не виконало умови договору належним чином, порушивши його умови.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року- без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» -залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна