Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2349/22 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А.
Категорія 8 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/2349/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Сидорчук Михайло Володимирович та ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Примак Валентин Михайлович

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Воробйової Т.А.

встановив:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати за нею право особистої приватної власності на:

-нежиле приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73,2 кв.м по АДРЕСА_1 ;

-підвальні приміщення магазину № НОМЕР_1 загальною площею 241,20 кв.м по АДРЕСА_1 ;

-нежиле приміщення (перукарня), загальною площею 27,9 кв.м по АДРЕСА_1 ;

-квартиру, загальною площею 39,0 кв.м по АДРЕСА_1 ;

-приміщення кафе, загальною площею 209,30 кв.м по АДРЕСА_1 ;

-земельну ділянку, загальною площею 0,0721 га по АДРЕСА_1 ;

-майданчик паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні по АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову зазначила, що 28.08.1997 ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , про що видано свідоцтво про одруження від 28.08.1997 серії НОМЕР_2 . Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 20 вересня 2000 року, згідно з договором купівлі-продажу було придбано 60/100 частин приміщення магазину № НОМЕР_1 , який знаходиться в АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу було укладено на ім`я ОСОБА_2 . Після чого у придбаному приміщенні було розпочато капітальний ремонт та реконструкцію. В результаті реконструкції було побудовано: магазин продовольчих товарів, загальною площею 73,2 кв.м, про що видано свідоцтво про право власності від 10.09.2003; перукарня, загальною площею 27,9 кв.м, про що видано свідоцтво про право власності від 10.09.2003; однокімнатна житлова квартира, загальною площею 39,0 кв.м, про що видано свідоцтво про право власності від 10.09.2003; кафетерій загальною площею 210,5 кв.м, про що видано свідоцтво про право власності від 10.09.2003. 25 квітня 2001 року згідно з договором купівлі-продажу було придбано підвальні приміщення магазину № НОМЕР_1 , загальною площею 241,20 кв.м, які знаходяться в АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу було укладено на ім`я ОСОБА_2 11 червня 2003 року згідно з договором купівлі - продажу було придбано земельну ділянку під будівлею магазину, площею 0,0721 га, по АДРЕСА_1 , про що видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 11.09.2003. Придбання земельної ділянки, а також 60/100 частин приміщення магазину та підвального приміщення, подальша їх реконструкція та оформлення, були здійснені за власні кошти ОСОБА_1 , а також за кошти, які вона взяла в борг у ОСОБА_4 .

Так, у 2000 році ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_4 125 000 доларів США готівкою, які були використані на придбання та реконструкцію приміщення магазину, підвальних приміщень та придбання земельної ділянки. В подальшому вказані кошти ОСОБА_1 повернула. Як вказано у позові, зазначені обставини будуть підтверджені в ході судового розгляду справи поясненнями учасників справи, а також письмовими доказами, які знаходяться у ОСОБА_4 . Крім вказаного вище, у 2003 році було придбано будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , з метою розміщення майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні. У 2006 році для розвитку бізнесу ОСОБА_1 знову взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 135 000 доларів США готівкою, за які було зведено майданчик паркування автомобілів, закуплено товарів та продукції, а також кафетерій, який було переобладнано під кафе, про що видано свідоцтво про право власності на приміщення кафе, загальною площею 209,30 кв.м, від 14.08.2009. Так, рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.12.2006 №957 «Про затвердження акту державної комісії по прийняттю в експлуатацію майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 » затверджено акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 на власній земельній ділянці по АДРЕСА_2 , до експлуатації, загальною площею 0,0421 га. У позові вказано, що дані обставини будуть підтверджені поясненнями позивача в якості свідка, поясненнями свідків, а також письмовими доказами, які знаходяться у ОСОБА_4 . ОСОБА_5 вказує, що відповідач за первісним позовом заперечує її право власності на вищевказані приміщення та почав чинити перешкоди в користуванні належним їй майном.

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати нежиле приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73.2 кв.м по АДРЕСА_1 , нежиле приміщення (перукарня), загальною площею 27.9 кв.м по АДРЕСА_1 , квартиру загальною площею 39.0 кв.м по АДРЕСА_1 , приміщення кафе, загальною площею 209.30 кв.м по АДРЕСА_1 , підвальні приміщення магазину №208 загальною площею 241,20 кв.м по АДРЕСА_1 , земельну ділянку загальною площею 0.0721 га по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

На обґрунтування зустрічного позову зазначив, що 20.09.2000 під час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу сторонами було придбано 60/100 частин приміщення магазину № НОМЕР_1 , розташованого АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу було укладено на ім`я ОСОБА_2 . Після укладення договору купівлі-продажу, у придбаному приміщенні було побудовано: нежиле приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73,2 кв.м, свідоцтво про право власності від 10.09.2003 видане на ім`я ОСОБА_2 ; перукарня, загальною площею 27,9 кв.м, свідоцтво про право власності від 10.09.2003 видане на ім`я ОСОБА_2 ; однокімнатна житлова квартира, загальною площею 39,0 кв.м, свідоцтво про право власності від 10.09.2003 видане на ім`я ОСОБА_2 ; кафе, загальною площею 210.5 кв м, свідоцтво про право власності від 10.09.2003 видане на ім`я ОСОБА_2 ; 11 червня 2003 року відповідно до договору купівлі-продажу №1602, було придбано земельну ділянку під будівлею магазину, площею 0,0721 кв.м, по АДРЕСА_1 . Договір купівлі продажу та державний акт на право власності на земель ділянку від 11.06.2003 видані на ім`я ОСОБА_2 ; 25 квітня 2001 року, відповідно до договору купівлі-продажу приміщення, було придбано підвальні приміщення магазину № НОМЕР_1 , загальною площею 241,20 кв.м, по АДРЕСА_1 .

Позивач за зустрічним позовом вказує, що відповідно до приписів чинного законодавства, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо майданчика паркування автомобілів по АДРЕСА_1 , позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідно до договору дарування частини жилого будинку від 28.12.2001, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 18/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до договору дарування частини будинку та земельної ділянки від 15.12.2003, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 82/100 частин жилого будинку АДРЕСА_1 , та 294 кв.м. земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за тією ж адресою. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.02.2004, ОСОБА_2 є власником всієї подарованої йому земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Зазначену земельну ділянку ним було огороджено та на даний час вона використовується в якості майданчика для паркування автомобілів для відвідувачів кафе, магазину та перукарні. Вказує, що з урахуванням викладеного, майданчик паркування автомобілів для відвідувачів магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , належить йому на праві особистої приватної власності.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 березня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Примак В.М., та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сидорчук М.В., оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Примак В.М., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що, оскільки ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не працювали та не мали власних заощаджень, придбання всього вказаного майна, його подальша реконструкція та оформлення були здійснені за кошти, які ОСОБА_1 взяла в борг у свого брата ОСОБА_4 . Вказані обставини були повністю доведені в ході судового розгляду показами свідків та борговою розпискою. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надав пояснення про те, що в 2000 роках спільно з ОСОБА_1 було прийнято рішення створити спільний бізнес, для чого ОСОБА_4 надає кошти. За кошти ОСОБА_4 було проведено ремонт та реконструкція придбаної нерухомості та земельних ділянок, відкрито кафе, магазин, перукарню, про що зазначено на початку апеляційної скарги. Вказані свідчення ОСОБА_4 відображені в оскаржуваному судовому рішенні, проте належної оцінки показам свідка судом не надано.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 згідно поданих у цій справі письмових пояснень від 09.08.2024 заперечує позичання коштів у ОСОБА_4 , стверджуючи, що все майно придбавалось за спільні кошти, оскільки він працював, мав особисті заощадження та йому надавали кошти рідний брат та батьки.

Проте вказані твердження не відповідають дійсності та більш того, не підтверджені жодним належним доказом по справі, зокрема трудовою книжкою відповідача, документами про працевлаштування та доходи, показами свідків тощо.

Жодної оцінки цій обставині Богунський районний суд м. Житомира не надав, обмежившись лише висновком про те, що ОСОБА_2 розпоряджався запозиченими коштами.

Окремо звертає увагу на будівництво та оформлення майданчика паркування автомобілів за адресою АДРЕСА_1 для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні.

В грудні 2003 року ОСОБА_1 домовилась з власником, на той час ОСОБА_8 купити у неї належні їй 82/100 частин жилого будинку АДРЕСА_2 та 294 кв.м. земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

В черговий раз ОСОБА_4 позичив 10 000 доларів США на придбання вказаного майна та його реконструкцію під майданчик паркування автомобілів.

Отримавши від ОСОБА_1 кошти, відповідач, зловживаючи її довірою та необізнаністю, у приватного нотаріуса уклав договір дарування, а не договір купівлі продажу. Після цього на кошти ОСОБА_4 було збудовано майданчик паркування автомобілів.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.12.2006 №957 «Про затвердження акту державної комісії по прийняттю в експлуатацію майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 » затверджено акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 на власній земельній ділянці по АДРЕСА_2 до експлуатації загальною площею 0,0421 га.

Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

За таких обставин, оскільки предметом судового розгляду у даній справі серед іншого є саме майданчик паркування автомобілів, а не земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 і саме на майданчик паркування автомобілів після прийняття його до експлуатації державною комісією виникло право власності у відповідача ОСОБА_2 , яке він не зареєстрував, а тому вказане майно, на думку позивачки, підлягає визнанню особистою власністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сидорчук М.В., просить рішення в частині зустрічного позову ОСОБА_2 про відмову у визнанні майна спільною сумісною власністю подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити повністю.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що єдиною причиною звернення ОСОБА_9 із зустрічним позовом до суду стало саме невизнання (оспорювання) зі сторони позивача за первісним позовом ОСОБА_1 його права на спільну сумісну власність, оскільки ОСОБА_1 подала до суду позов, в якому просила суд визнати за нею право власності на все зазначене спільне майно.

За вказаних обставин, відповідно до положень статті 15 ЦК України, абсолютно очевидно, що ОСОБА_1 не визнала та оспорила в судовому порядку право ОСОБА_2 на спільну сумісну власність подружжя.

З урахуванням викладеного, в даному конкретному випадку, єдиним законним та ефективним способом захисту відповідно до положень п. 1ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя. Саме таким способом судового захисту свого права і скористався ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції фактично визнав, що все спірне майно, окрім майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Однак, на думку апелянта, суд помилково дійшов висновку щодо того, що сам факт судової відмови у визнанні первісного позову усуває наявність невизнання (оспорювання) зі сторони ОСОБА_1 права ОСОБА_2 на спільну сумісну власність подружжя.

При цьому зазначає, що якщо суд першої інстанції і поширив своїм рішенням режим спільної сумісної власності подружжя на вказане майно, то це рішення до набрання ним законної не є остаточним та ніяким чином не позбавляє позивача за первісним позовом ОСОБА_1 права на апеляційне та касаційне оскарження. В даному випадку, рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій можуть як позитивно так і негативно вплинути на право ОСОБА_2 щодо спільної сумісної власності подружжя.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 28.08.1997 Зарічанською сільською радою Житомирського району Житомирської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 був зареєстрований шлюб, актовий запис №9. Прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_11 » (том 1 а.с.5).

20.09.2000 між ВАТ «Плодоовочевий комбінат» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу 60/100 частин приміщення магазину № НОМЕР_1 , який знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 368 кв.м. Продаж здійснено за 36624 грн (том 1 а.с.6).

25.04.2001 між ВАТ «Плодоовочевий комбінат» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу приміщеннями, за умовами якого ОСОБА_2 купив підвальні приміщення магазину № НОМЕР_1 загальною площею 241,20 кв.м, які знаходяться в АДРЕСА_1 . Продаж вказаного майна здійснено за 5 300,00 грн. (том 1 а.с.77-78).

Відповідно до свідоцтв про право власності, які видані 10.09.2003 Виконкомом Житомирської міської ради, будівля магазину продовольчих товарів, будівля перукарні, однокімнатна житлова квартира загальною площею 39,00 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать ОСОБА_2 на праві приватної власності. Свідоцтва видані на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 24.07.2003 №433 (том 1 а.с.7-9).

11.06.2003 між Житомирською міською радою (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, відповідно до якого продавець на підставі рішення Житомирської міської ради від 25.02.2003 передав за плату, а покупець оплачує і приймає у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 721 кв.м для комерційної діяльності (матеріали зустрічного позову а.с.14).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №034469 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0721 га по АДРЕСА_1 . Цільове призначення (використання) земельної ділянки для комерційної діяльності. Кадастровий номер ділянки :04:032:0001 (том 1 а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про право власності на приміщення кафе від 14.08.2009, яке видане Виконкомом Житомирської міської ради, об`єкт в цілому, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 праві приватної власності та в цілому складається з приміщення кафе загальною площею 209,30 кв.м. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 13.08.2009 №558 (том 1 а.с.10).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела належним чином, що кошти, які були використані для набуття спірного майна, були її особистою власністю, отже вона не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте у період шлюбу. Матеріали справи не містять доказів, з яких можливо дійти висновку, що отримані ОСОБА_1 в борг кошти від ОСОБА_4 були одержані нею в особистих, не пов`язаних із сім`єю інтересах, а також докази того, що для придбання спірного майна були використані кошти, які були особистою приватною власністю ОСОБА_1 , отже і відсутні підстави вважати, що спірне майно, набуте за час шлюбу, було набуте за кошти, які належали ОСОБА_1 особисто. Спірне набуте ОСОБА_2 за час шлюбу, але на підставі договорів дарування майно є його особистою приватною власністю.

Разом з тим, у зустрічному позові було відмовлено через обрання ОСОБА_2 неналежного способу захисту своїх прав та інтересів, які він вважає порушеними, невизнаними або оспореними.

Такі висновки суду першої інстанції є вірними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 62 Сімейного кодексу України передбачено, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного кодексу України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28.08.1997 перебувають у зареєстрованому шлюбі. У період перебування сторін у шлюбі, за ОСОБА_12 зареєстровано право власності на спірне майно, зокрема на: нежиле приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73,2 кв. м. по АДРЕСА_1 ; підвальні приміщення магазину № НОМЕР_1 загальною площею 241,20 кв.м. по АДРЕСА_1 ; нежиле приміщення (перукарня), загальною площею 27,9 кв. м. по АДРЕСА_1 ; квартиру, загальною площею 39,0 кв. м. по АДРЕСА_1 ; приміщення кафе, загальною площею 209,30 кв.м. по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, загальною площею 0,0721 га по АДРЕСА_1 ; майданчик паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 у своєму позові просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказане майно. Мотивуючи свої вимоги, позивач за первісним позовом посилається на те, що все спірне майно було набуте за кошти, які вона отримала в позику від свого брата ОСОБА_4 .

У матеріалах справи міститься копія розписки від 25.09.2006, відповідно до якої ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_4 на розвиток бізнесу грошові кошти у сумі 135 000,00 доларів США готівкою та зобов`язалася повернути борг на першу вимогу ОСОБА_4 (том 1 а.с.98).

ОСОБА_1 як свідок зазначила, що кошти вона отримувала від ОСОБА_4 не однією сумою, а декількома у період з 2000 року по 2003 рік, та в подальшому, 25.09.2006 було написана розписка щодо отримання загальної суми коштів, які їй передав ОСОБА_4 .

При цьому, ОСОБА_1 у своїх поясненнях вказувала, що при отриманні коштів завжди був присутній ОСОБА_2 , він володів інформацією про передачу коштів ОСОБА_4 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 розпоряджався отриманими коштами та вкладав їх у розвиток власної справи, право власності на придбане майно реєструвалось на ім`я ОСОБА_2 з відома та згоди ОСОБА_1 , подружжя спільно несло обов`язок з повернення отриманих коштів.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірне майно було придбане, реконструйоване та оформлене за кошти, які ОСОБА_1 отримала у борг від свого брата ОСОБА_4 , колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини на правильність рішення не впливають.

Так само не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 заперечує факт отримання вказаних коштів у борг та, навпаки, стверджує, що придбання спірного майна здійснювалося за спільні кошти подружжя, зокрема за рахунок його особистих заощаджень, заробітку та фінансової допомоги родичів (батьків і брата), оскільки ці твердження також не підтверджені належними доказами, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин справи.

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірне майно було придбане за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 , які могли б відповідно до закону вважатися її особистою приватною власністю. Враховуючи наведене, підстави для визнання спірного майна особистою приватною власністю ОСОБА_1 відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що кошти, які ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_4 , були одержані та використані нею в інтересах сім`ї для започаткування та розвитку власної справи, у якій приймали участь обоє з подружжя.

Відповідно до ст. 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Також апеляційна скарга ОСОБА_1 містить доводи про те, що предметом розгляду у справі є не земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , а виключно майданчик для паркування автомобілів, на який після прийняття в експлуатацію державною комісією не було зареєстровано право власності. У зв`язку з цим позивачка вважає зазначене майно своєю особистою приватною власністю.

Однак, такі твердження є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, оскільки відсутні будь-які правові або фактичні підстави для визнання спірного майна особистою власністю позивачки, з огляду на обставини його набуття у шлюбі.

Разом з тим, дослідивши наявні у справі докази, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що хоча таке майно і набуте ОСОБА_2 за час шлюбу, але на підставі договорів дарування, то таке майно є його особистою приватною власністю, з огляду на наступне.

28.12.2001 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування частини жилого будинку, за умовами якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар 18/100 частин жилого будинку за АДРЕСА_1 . Дар сторони оцінили в сумі 1 573,00 грн. (том 1 а.с.92).

15.12.2003 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування частини будинку та земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 82/100 частин жилого будинку за АДРЕСА_1 , та 294 кв.м земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за тією ж адресою. Дар сторони оцінили в сумі 24 635,00 грн. (том 1 а.с.83).

Факт належності ОСОБА_2 на праві приватної власності 82/100 частин будинку АДРЕСА_1 підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.02.2004 року (том 1 а.с.94).

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №111072 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0421 га по АДРЕСА_2 . Цільове призначення (використання) земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Кадастровий номер ділянки :04:032:0005 (том 1 а.с.96).

Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.12.2006 №957 затверджено акт державної комісії про готовність закінченого будівництвом майданчика паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні приватного підприємця ОСОБА_2 на власній земельній ділянці по АДРЕСА_2 , до експлуатації загальною площею 0,0421 га (том 1 а.с.80).

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 09.01.2024 у справі №295/4167/23, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Раїса Іванівна про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, відмовлено (том 1 а.с.214-217).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У зв`язку з викладеним, оскільки зазначене спірне майно набуте ОСОБА_2 за час шлюбу, але на підставі договору дарування, то таке майно є його особистою власністю.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що на цій земельній ділянці на даний час розташований майданчик для паркування автомобілів, ніяким чином не змінює статус даного майна, яке було подаровано ОСОБА_2 в період шлюбу.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права особистої власності на майданчик паркування автомобілів для відвідувачів існуючого магазину, кафетерію і перукарні по АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо необізнаності ОСОБА_1 про укладення договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 колегія суддів також відхиляє, оскільки сам по собі факт необізнаності одного з подружжя не впливає на дійсність правочину, укладеного добровільно, не визнаного фіктивним чи недійсним, і не є підставою для виведення майна з режиму спільної сумісної власності, що узгоджується з усталеною судовою практикою, зокрема позицією Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Також ОСОБА_2 заявив вимогу про визнання нежилого приміщення (магазин продовольчих товарів), загальною площею 73.2 кв.м. по АДРЕСА_1 , нежилого приміщення (перукарня), загальною площею 27.9 кв.м. по АДРЕСА_1 , квартиру загальною площею 39.0 кв.м. по АДРЕСА_1 , приміщення кафе, загальною площею 209.30 кв.м. по АДРЕСА_1 , підвальних приміщень магазину №208 загальною площею 241,20 кв.м. по АДРЕСА_1 , земельної ділянки загальною площею 0.0721 га по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Так велика палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зазначила, що «при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки ОСОБА_2 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, які він вважає порушеними, невизнаними або оспореними.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо відсутності оспорювання ОСОБА_1 права ОСОБА_2 на спільну сумісну власність подружжя виключно з підстав відмови у задоволенні його первісного позову, апеляційний суд вважає безпідставними.

Відтак, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Сидорчук Михайло Володимирович та ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Примак Валентин Михайлович, залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 березня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2025 року.

Головуючий Судді