КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/14554/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника позивача - адвоката Шаповалова А. М.,

представника відповідача - адвоката Воробйова Є. Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Шаповалова Андрія Миколайовича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Оболонського районного суду м. Києва у складі судді Майбоженко А. М.

від 23 червня 2025 року

у цивільній справі № 756/11789/24 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 ,

треті особи: Двадцять перша Київська державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради

про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_5 через свого представника звернулась в суд з даним позовом в якому просила: визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_6 , терміном три місяці з часу набранням рішенням суду законної сили; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори по спадковій справі № 70456644 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію речового права на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем.

Вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_8 є донькою ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась з частини квартири АДРЕСА_1 , спадкоємцями якого мали бути її діти - позивачка ОСОБА_5 і її брат - ОСОБА_7 .

Спадкова справа після смерті ОСОБА_6 заведена Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою 29.03.2023 за № 226/2023 за заявою спадкоємця ОСОБА_7 (брата позивачки).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. Його неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 прийняв спадщину у порядку, визначеному ч. 4 ст. 1268 ЦК України. На його ім`я нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину від 02.05.2024 на квартиру АДРЕСА_1 .

17.05.2024 позивачка звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Листом від 22.06.2024 нотаріальна контора повідомила позивачку про пропуск нею строку для прийняття спадщини, визначеного законом.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строків позивачка посилалась на те, що на момент смерті матері вона проживала за кордоном. Введені урядом Німеччини карантинні обмеження у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби не дозволили їй своєчасно подати заяву про прийняття спадщини за місцем свого фактичного проживання. Крім того, повномасштабне вторгнення РФ на територію України призвело до перевантаження консульських установ на території Німеччини. Перед смертю матері, а саме з 10.10.2022 по 13.10.2022 позивачка навідувала матір в Україні однак через обстріли та бомбардування позивачка виїхала за кордон з міркувань безпеки і з цих же причин не змогла отримати дублікат свідоцтва про смерть матері для належного звернення до нотаріальної контори. Позивачка вважає себе спадкоємцем матері, а тому зазначає, що свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я відповідача має бути визнано недійсним, оскільки порушує її права.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Шаповалов А. М., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Апелянт зазначає, що як дочка померлої ОСОБА_6 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ), вона є спадкоємицею першої черги за законом (ст. 1261 ЦК України), оскільки заповіту не було. Вважає, що пропуск 10-місячного строку для прийняття спадщини (який, з урахуванням Постанови КМУ № 164 від 28.02.2022 про зупинення перебігу строку на період воєнного стану, закінчувався 12.08.2023) обумовлений поважними підставами. Зазначає, що на час відкриття спадщини і на момент звернення вона постійно проживала за кордоном (Федеративна Республіка Німеччина). Поважними причинами вона вважає: дію воєнного стану в Україні та небезпеку для життя і здоров`я через постійні обстріли м. Києва, що перешкоджало поверненню в Україну; надмірне навантаження та карантинні заходи у консульських установах України в ФРН, що унеможливлювало вчасне посвідчення заяви про прийняття спадщини. Апелянт посилається на практику Верховного Суду, згідно з якою проживання позивача за кордоном та інші об`єктивні труднощі визнавалися поважними причинами для визначення додаткового строку для прийняття спадщини (постанови від 20.11.2023 у справі № 755/14106/21 та від 17.11.2022 по справі № 703/1836/20).

Апелянт вважає необхідним визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом реєстровий номер № 1248, видане 02.05.2024 на ім`я неповнолітнього ОСОБА_3 , оскільки його видача на все спадкове майно порушує права ОСОБА_1 як спадкоємця першої черги, що є самостійною підставою для визнання свідоцтва недійсним (ст. 1301 ЦК України). Посилається на аналогічні висновки Верховного Суду (постанови від 29.06.2022 у справі № 383/258/21 та від 28.12.2018 у справі № 662/826/19), де визнавалася протиправною видача свідоцтва спадкоємцям наступних черг за наявності спадкоємців попередніх черг, яким було визначено додатковий строк.

Крім того, апелянт вважає, що у разі визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, як похідна вимога, підлягає задоволенню вимога про скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно, здійсненої на підставі цього свідоцтва, що узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова від 08.04.2020 по справі № 405/2208/18).

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Воробйов Є. Л., в інтересах ОСОБА_4 , яка, як законний представник, діє в інтересах ОСОБА_3 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, оскільки позивачка не вчинила жодних дій для прийняття спадщини протягом встановленого законом шестимісячного строку, не надала доказів непереборних обставин, а можливість подати заяву поштою або засобами електронного зв`язку була реальною.

Щодо пропуску строку, відповідач зазначає, що позивачка звернулася до нотаріуса лише 20.06.2024, тобто майже через рік після спливу навіть продовженого нею строку, який, за її власним розрахунком (з урахуванням Постанови КМУ № 164 від 28.02.2022), закінчився 12.08.2023. При цьому відповідач посилається на висновок Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 676/47/21, згідно з яким норми Постанови № 164 про додаткові 4 місяці не підлягають застосуванню, оскільки суперечать ст. ст. 1270, 1272 ЦК України, отже, законний строк сплив 12.04.2023. Таким чином, позивачка вважається такою, що не прийняла спадщину, відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, і вже втратила право на спадкування на момент видачі свідоцтва відповідачу.

Причини, наведені позивачкою як поважні, відповідач вважає юридично неспроможними. Зокрема, перебування позивачки за кордоном протягом 26 років не є поважною причиною, оскільки це не є об`єктивною чи непереборною обставиною, а позивачка не надала доказів спроб надіслати заяву поштою чи засобами електронного зв`язку. Відповідач посилається на практику Верховного Суду (постанови від 07.12.2023 у справі № 548/2415/21, від 26.06.2024 у справі № 155/1316/21 та від 26.03.2025 у справі № 522/18483/21), згідно з якою лише перебування за межами України не є поважною причиною.

Щодо посилання позивачки на неможливість звернутися до консульства, відповідач зазначає про критичну суперечність, оскільки надана позивачкою відповідь Генерального консульства України у Мюнхені свідчить, що консульство не надає нотаріальних послуг не громадянам України, а Позивачка є громадянкою ФРН. Відповідач вважає, що це свідчить про недобросовісну поведінку та спробу штучно створити «поважну причину». Доводи позивачки про воєнний стан та загрозу для життя юридично неспроможні, оскільки м. Київ було виключено з переліку територій можливих бойових дій Наказом № 14 від 13.01.2023. Відповідач вважає, що причина такого тривалого пропуску строку є наслідком недбалості.

Стосовно вимоги про визнання свідоцтва недійсним, відповідач вважає, що свідоцтво про право на спадщину, видане 02.05.2024, є законним, оскільки відповідач у встановлений строк подав заяву, а інших заяв від спадкоємців на той момент не надходило. Відповідач зазначає, що посилання на ст. 1301 ЦК України (про визнання недійсним) є помилковим, оскільки ця норма застосовується лише за умови, що особа не мала права на спадкування, тоді як відповідач мав повне право на спадщину як спадкоємець. Наведені позивачкою постанови Верховного Суду (від 29.06.2022 у справі № 383/258/21 та від 28.12.2018 у справі № 662/826/19) не є релевантними, оскільки в них йшлося про ситуації, коли спадкоємцю було надано судом додатковий строк і порушувалася черговість спадкування, чого у цій справі немає. Відповідач посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23), яка вважає, що безпідставне надання додаткового строку є порушенням правової визначеності та незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину.

Щодо процесуальних порушень, відповідач вважає, що суд першої інстанції діяв у межах ЦПК, оскільки позивач могла подати докази до закриття підготовчого провадження. Відмова суду у долученні доказів після завершення підготовчого провадження не є порушенням права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції), а є застосуванням законних процесуальних обмежень, оскільки право на справедливий суд не є абсолютним.

Також зазначає, що планує понести витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000 грн 00 коп. і просить стягнути їх з позивачки.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Шаповалов А. М., підтримав апеляційну скаргу із викладений у ній підстав та доводів. Адвокат Воробйов Є. Л., в інтересах ОСОБА_4 , яка, як законний представник, діє в інтересах ОСОБА_3 , проти задоволення скарги заперечив із підстав наведених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є.П., пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

У статтях 1216, 1218 ЦК України зазначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 . Заповіту на випадок своєї смерті вона не залишила. На момент смерті вона мала двох дітей - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

29.03.2023 до Двадцять першої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся син померлої - ОСОБА_7 . Спадкові права він не оформив, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Квартира АДРЕСА_1 на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних долях на підставі свідоцтва про право власності, виданого КП «Управління житлового господарства Оболонського району м. Києва» 27.11.2003, розпорядження №2578.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер батько позивача - ОСОБА_11 .

Спадщину після його смерті, яка складалась з 1/3 частини зазначеної вище квартири прийняли його дружина - ОСОБА_6 і син ОСОБА_7 , про що їм видано відповідні свідоцтва.

Отже, на момент смерті ОСОБА_6 їй належала на праві власності частина квартири, а інша частина належала її сину ОСОБА_7

10.02.2024 до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся неповнолітній син ОСОБА_7 - ОСОБА_3

02.05.2024 державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 , який є спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 .

20.06.2024 до нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті матері, посвідчена нотаріусом у Німеччині м. Дуйсбург.

У відповідь на цю заяву, державний нотаріус повідомив позивачку про пропуск нею строку для прийняття спадщини.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_5 посилалась на те, що постійно проживає за кордоном, де і знаходилась після смерті матері, карантинні обмеження та військовий стан унеможливили її своєчасне звернення до нотаріуса чи консульської установи, а прибуття до України внаслідок обстрілів і бомбардувань було небезпечним.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачка вважається такою, що не прийняла спадщину, оскільки не подала заяву у встановлений шестимісячний строк після смерті матері ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суд не визнав поважними причини пропуску строку (проживання за кордоном, карантинні обмеження, військовий стан), оскільки віддаленість місця проживання не є поважною причиною, а інші доводи не підтверджені доказами. Суд дійшов висновку, що позивачка не навела непереборних обставин, які б перешкоджали їй звернутися до нотаріуса особисто або надіслати посвідчену заяву поштою. З огляду на це, суд відмовив у визначенні додаткового строку. Суд також встановив, що спадщина була оформлена ОСОБА_3 (онуком спадкодавиці) у відповідності до вимог закону, а отже, підстави для визнання свідоцтва недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується із такими висновками з наступних підстав.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час вирішення питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини суд оцінює поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженням, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі в складі Збройних Сил України тощо.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Такий висновок висловив Верховний Суд України в постанові від 14.09.2016 в справі № 6-1215цс16, Верховний Суд у постановах від 15.05.2024 в справі № 953/18814/20 (провадження № 61-13599св23), від 26.04.2024 в справі № 161/17389/23 (провадження № 61-3763св24), від 03.04.2024 в справі № 639/8197/21 (провадження № 61-14773св23).

Вирішуючи питання поважності причин пропуску позивачем шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Правозастосовча практика Верховного Суду в подібних правовідносинах є незмінною та усталеною, що підтверджується також постановами Верховного Суду від 14.02.2024 в справі № 357/8183/22 (провадження № 61-11556св23) та від 08.04.2024 в справі № 334/2358/23 (провадження № 61-434св24).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Апеляційний суд звертає увагу, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява N 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12 жовтня 2023 року (справа № 499/895/19).

Встановивши обізнаність позивачки про смерть матері з моменту відкриття спадщини та невчинення нею будь-яких дій протягом строку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що віддаленість її місця проживання не є поважною причиною для неподання відповідної заяви, оскільки Позивачкою не наведено непереборних обставин, які перешкоджали б їй надіслати заяву поштою, посвідчивши її у нотаріальних установах країни-перебування. Висновок суду першої інстанції в частині визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що видане 02.05.2024 свідоцтво на ім`я ОСОБА_3 порушує права позивачки як спадкоємця першої черги, що є підставою для визнання його недійсним (ст. 1301 ЦК України) колегіє суддів відхиляються, адже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спадщина була оформлена ОСОБА_3 у відповідності до вимог закону, і підстави для визнання свідоцтва недійсним відсутні. Відповідач ОСОБА_3 , як спадкоємець, прийняв спадщину у встановлений строк. Нотаріус правомірно видав свідоцтво, оскільки інших заяв від спадкоємців на момент оформлення спадщини не надходило. Посилання позивачки на практику Верховного Суду (постанови від 29.06.2022 у справі № 383/258/21 та від 28.12.2018 у справі № 662/826/19) не є релевантним. У наведених справах йшлося про ситуації, коли спадкоємцю вже було надано судом додатковий строк , тоді як у даній справі позивачка такого строку не отримала , а отже, втратила право на спадкування.

Колегія суддів вважає слушними доводи відповідача, щодо позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23), яка застерігає, що безпідставне надання додаткового строку є порушенням правової визначеності та незаконним втручанням у права спадкоємців, які діяли добросовісно і прийняли спадщину.

Отже, оскільки відсутні підстави для визначення додаткового строку та, як наслідок, для відновлення права позивачки на спадкування, відсутні також підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації речового права.

Доводи апелянта про порушення принципу всебічності, у зв`язку із відмовою у долученні доказу (відповіді консульства) після закриття підготовчого провадження, колегія суддів вважає безпідставними, адже позивач могла подати докази до закриття підготовчого провадження, а відмова суду у долученні доказів після завершення цієї стадії не є порушенням права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції), а є застосуванням законних процесуальних обмежень, оскільки позивачка несла ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням нею процесуальних дій своєчасно (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 жовтня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов