Житомирський апеляційний суд
Справа №277/764/25 Головуючий у 1-й інст. Заполовський В. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шевчук А.М., Григорусь Н.Й.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №277/764/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 14 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Заполовського В.В. в селищі Ємільчино Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року ТОВ «Фінпром Маркет» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №3663343 від 14.12.2020 в сумі 16 940,00 грн., з яких: - 5000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; - 11 940,00 - сума заборгованості за відсотками. Також просило стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 14 грудня 2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики №3663343, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 грн строком на 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день (базова процентна ставка/фіксована). Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису Jty3rHbcGj), що був надісланий на вказану відповідачем/позичальником електронну адресу) у порядку визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Того ж дня, позикодавець на виконання п.1 договору позики виконав свої зобов`язання, зокрема, передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 5000 грн шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 , що підтверджується електронною платіжною інструкцією. Вказує, що ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором та станом на день підготовки позовної заяви має заборгованість за договором позики №3663343 від 14.12.2020, що становить 16 940,00 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 5000 грн., заборгованості за процентами - 11 940 грн.

Зазначає, що 21 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» було укладено договір факторингу №2106, за умовами якого останнє набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №3663343 від 14.12.2020. Також, 03 квітня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» було укладено договір факторингу №030423-ФК, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №3663343 від 14 грудня 2020 року, на суму 16 940 грн. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 14 липня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Фінпром Маркет» відмовлено у зв`язку із закінченням строків позовної давності.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ТОВ «Фінпром Маркет» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції помилково залишено поза увагою п.12 та п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно яких, строки визначені статтями 257-259 ЦК України продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану, а тому загальний строк позовної давності в три роки продовжено та позивачем не пропущено. Вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що заяву про застосування строку позовної давності відповідач сторонам у справі не направив, чим порушив порядок розгляду справи у спрощеному провадженні та позбавив позивача можливості направити заперечення щодо застосування строків позовної давності. Враховуючи вищевикладене просить рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 14 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 14 грудня 2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики №3663343, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 грн., строк позики - 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день (базова процентна ставка/фіксована), дата надання кредиту - 14.12.2020, дата повернення кредиту - 13.01.2021, знижена процентна ставка - 0,59%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою - 2,70%, орієнтовна реальна річна процентна ставка 215,35%, орієнтовна загальна вартість позики 5 885,0,0 грн.

Згідно з п.4.2 договору, позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику, розміщені за посиланням https://mycredit.ua/ua/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі.

Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису Jty3rHbcGj, що був надісланий на вказану відповідачем/позичальником електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін.

Згідно з довідкою про ідентифікацію, виданою позикодавцем, позичальник/відповідач: ОСОБА_1 , з яким/якою укладено договір №3663343 від 14.12.2020, ідентифікований ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора). Одноразовий ідентифікатор: Jty3rHbcGj. Час відправки ідентифікатора позичальнику: 14.12.2020 23:28:48. Електронна пошта, на яку направлено ідентифікатор: ІНФОРМАЦІЯ_1

Того ж дня, позикодавець на виконання п.1 договору позики №3663343 від 14 грудня 2020 року, виконав свої зобов`язання, зокрема, передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 5000 грн шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 , за посередництвом платіжної установи ТОВ «ФК Фінекспрес», яке діє на підставі ліцензії на надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку (платіжний інструмент для перерахування коштів на картковий рахунок фізичної особи), так як перерахунок коштів з банківського рахунку позикодавця на картковий рахунок фізичної особи технічно неможливий, що підтверджується електронною платіжною інструкцією №27d4a94b-0cfb-49ef-b1c8-d2e6826ede32 від 14.12.2020, яка у свою чергу є первинним бухгалтерським документом, що складений та підписаний в електронній формі.

Згідно листа №8/05/25-19 від 08 травня 2025 року, ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» повідомляє та підтверджує, що на банківський рахунок відповідача на підставі платіжної інструкції №27d4a94b-0cfb-49ef-b1c8-d2e6826ede32 (кошти перераховані за посередництвом платіжної установи) перераховано кошти на виконання умов договору позики №3663343 від 14.12.2020.

Згідно довідки №КД-000025530/ТНПП від 04.05.2025, ТОВ «ФК Фінекспрес» (платіжна установа) підтверджує прийняття до виконання платіжної інструкції, наданої за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, укладеного між Компанією та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та завершення наступної платіжної операції, зокрема 14 грудня 2020 року, сума 5000 грн за номером платіжної картки НОМЕР_1 , номер платежу 27d4a94b-0cfb-49ef-b1c8-d2e6826ede32.

Крім того, з листа АТ КБ «Приват Банк» від 26 червня 2025 року №20.1.0.0.0/7- 250707/74204-БТ вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту НОМЕР_2 .

Згідно з випискою по рахунку за період з 14 грудня 2020 року до 17 грудня 2020 року, ОСОБА_1 на карту НОМЕР_2 було зараховано грошові кошти в сумі 5000 грн.

21 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» укладено договір факторингу №2106, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №3663343 від 14 грудня 2020 року в розмірі 16 940,00 грн., що підтверджується договором факторингу №2106 від 21 червня 2021 року разом з додатками та витягом з реєстру прав вимог №1 від 21 червня 2021 року.

03 квітня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу №030423-ФК, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №3663343 від 14 грудня 2020 року в розмірі 16 940,00 грн., що підтверджується договором факторингу №030423-ФК від 03 квітня 2023 року разом з додатками та витягом з реєстру заборгованості від 03 квітня 2023 року.

Згідно розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за договором позики №3663343 від 14 грудня 2020 року становить 16 940,00 грн, з яких: 5000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 11 940,00 грн - сума заборгованості за відсотками.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 як позичальник зобов`язаний був повернути кредит в повному обсязі з урахуванням пролонгації строку дії договору позики до 13.04.2021. В той же час ОСОБА_1 заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Матеріали справи доводиться, що про порушення свого права ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» дізналося 13.04.2021, а тому строк позовної давності для фінансової установи закінчився 13.04.2024, проте позивач звернувся до суду з позовом - 23.06.2025.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

З апеляційної скарги слідує, що фактично ТОВ «Фінпром Маркет» не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо пропуску ним строку позовної давності.

Так, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У ч. 1 ст. 261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тобто строки, передбачені статтею 257 ЦК України (загальна позовна давність) продовжено на строк дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З даним позовом ТОВ «Фінпром Маркет» звернулося 23 червня 2025 року.

При цьому, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану у подальшому неодноразово продовжувався і діяв на момент звернення до суду із даним позовом.

Законом України №4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року виключено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідно до якого в період дії воєнного стану перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії такого стану.

Колегія суддів, враховуючи факт продовження загального строку позовної давності визначеного статтею 257 ЦК України, внаслідок введення карантину (п. 12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п. 19 Перехідних положень ЦК України) вважає, що загальний строк позовної давності в три роки по вимозі про стягнення заборгованості продовжено та позивачем не пропущено при зверненні до суду із даним позовом.

Вказані обставини суд першої інстанції залишив поза увагою.

Щодо суті спору.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Встановлено, що 14 грудня 2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики №3663343.

Вказаний договір позики підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором Jty3rHbcGj.

На підтвердження позовних вимог ТОВ «Фінпром Маркет» надало суду копію зазначеного вище договору позики №3663343 від 14.12.2020.

Відтак, з врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного договору позики №3663343 від 14.12.2020 між відповідачем та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання грошових коштів у позику. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

В силу положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У справі, що переглядається встановлено, що відповідно до розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за договором позики №3663343 від 14 грудня 2020 року становить 16 940,00 грн, з яких: 5000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 11 940,00 грн - сума заборгованості за відсотками.

Отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі 5000 грн підтверджується електронною платіжною інструкцією №27d4a94b-0cfb-49ef-b1c8-d2e6826ede32 від 14.12.2020, листом ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» №8/05/25-19 від 08 травня 2025 року, довідкою ТОВ «ФК Фінекспрес» №КД-000025530/ТНПП від 04.05.2025, листом АТ КБ «Приват Банк» від 26 червня 2025 року №20.1.0.0.0/7- 250707/74204-БТ та випискою по рахунку за період з 14 грудня 2020 року по 17 грудня 2020 року.

Доказів того, що на картку НОМЕР_1 не було перераховано суму у розмірі 5000 грн відповідачем не надано.

Також відповідач не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду виписки по зазначеному картковому рахунку за спірні періоди на підтвердження факту незарахування кредитних коштів на його рахунок, враховуючи, що ТОВ «Фінпром Маркет» не є банківською установою. Тобто ОСОБА_1 не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним кредитним договором і взяті на себе зобов`язання останнім не виконано, у передбачені в договорі строки грошові кошти та нараховані відсотки не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих в позику коштів.

Відтак, заборгованість по тілу кредиту є доведеною та обґрунтованою.

Згідно умов укладеного договору позики №3663343 від 14.12.2020, позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 грн., строк позики - 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день (базова процентна ставка/фіксована), дата надання кредиту - 14.12.2020, дата повернення кредиту - 13.01.2021.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування законом не передбачене.

Матеріали справи не містять доказів пролонгації укладеного договору позики №3663343 від 14.12.2020.

Посилання позивача на п. 6.5 Правил надання грошових коштів у позику, відповідно до якого передбачено строк автопролонгації договору не більше 90 календарних днів є необґрунтованим, оскільки наявні в матеріалах справи Правила надання грошових коштів у позику ОСОБА_1 не підписані, а тому, згідно роз`яснень, що викладені у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 по справі №342/180/17, з огляду на їх мінливий характер, такі Умови та Правила не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін.

Відтак, враховуючи умови укладеного сторонами договору позики, строк дії якого визначено з 14 грудня 2020 року по 13 січня 2021 включно, то стягненню підлягає заборгованість за відсотками в розмірі 2 985,00 грн (із розрахунку 5000 грн х 1,99% х 30 днів).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у сумі 7 985,00 грн., з яких: заборгованість по сумі позики - 5000 грн., проценти за користування позикою у період з 14.12.2020 по 13.01.2021 - 2 985,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті не дав належної правової оцінки обставинам справи та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

У позовній заяві, ТОВ «Фінпром Маркет» просило вирішити питання судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції та стягнути з відповідача 3500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач в позовній заяві заявив вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3500 грн та долучив документи на підтвердження понесених позивачем даних витрат.

Зокрема, на підтвердження заявлених вимог в матеріалах справи наявні: договір №01-11/24 від 01.11.2024 про надання правничої допомоги адвокатом Ткаченко Ю.О. для ТОВ «Фінпром Маркет», витяг з акту прийому-передачі наданих послуг №№14-П від 19.05.2025 на суму 3500 грн; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на представництво інтересів ТОВ «Фінпром Маркет» адвокатом Ткаченко Ю.О., платіжна інструкція №579934713.1 від 19.05.2025 про оплату послуг адвоката.

Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, в постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №757/16448/17-ц.

На підтвердження відповідних витрат на правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені чи мають бути понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Водночас, у разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір вказаних судових витрат.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи з конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

З матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2024 року адвокат Ткаченко Ю.О. взяла на себе зобов`язання надавати правничу допомогу ТОВ «Фінпром Маркет» та відповідно до ордера від 01 листопада 2024 року уповноважено адвоката Ткаченко Ю.О. на підставі договору про надання правничої допомоги представляти інтересів товариства у всіх судових установах.

Згідно з витягом з акту №14-П приймання-передачі наданої правничої допомоги від 19.05.2025 адвокатом Ткаченко Ю.О. надано клієнту юридичні послуги, у вигляді вивчення матеріалів справи та складання позовної заяви у справі на суму 3500 грн.

Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на те, що справа відноситься до категорій малозначних, є нескладною, розглядається у спрощеному провадженні, з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» слід стягнути 1649,90 грн (3500 х 47,14%) витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ТОВ «Фінпром Маркет» сплачено судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2422,40 грн та 3633,60 грн за подання апеляційної скарги, а всього 6056 грн., оскільки, позовні вимоги ТОВ «Фінпром Маркет» задоволено частково, що становить 47,14% від заявлених вимог, то із ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути 2 854,80 грн судового збору (із розрахунку 6056 грн х 47,14%).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» задовольнити частково.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 14 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» заборгованість за договором позики №3663343 від 14.12.2020 в сумі 7 985,00 грн., з яких: - 5000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу та 2 985,00 грн - сума заборгованості за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 2 854,80 грн., а також 1649,90 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді