справа № 619/5278/25
провадження № 2/619/2303/25
РІШЕННЯ

іменем України

08 жовтня 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складіголовуючого суддіБолибока Є.А. за участюсекретаря судового засіданняЛоманової І.А.

Справа № 619/5278/25

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Дергачівський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження позов про скасування обтяження.

Стислий виклад позиції сторін.

05 вересня 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Плугатирьової Н.В., звернувся до суду з позовом до Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив припинити обтяження речових прав на нерухоме майно, а саме заборону на нерухоме майно: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження за №4693067 від 24.03.2007, що внесений Дергачівською державною нотаріальною конторою на підставі: «Перенесено з Єдиного реєстру заборон, 24.03.2007, Державний нотаріус Маренич Галина Петрівна» додаткові дані: заборона №23 від 23.04.1997. В обґрунтування позову посилалася на те, що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , належить йому на підставі договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В. від 16.09.1998, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2714. До теперішнього часу він продовжує користуватися житловим будинком, сплачує за комунальні послуги, тобто виконує всі обов`язки власника вказаного житла. У вересні 2025 року, маючи намір укласти договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку він звернувся до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області, однак нотаріус повідомила йому, що не може провести дану нотаріальну дію, оскільки в Державному реєстрі речових прав мається заборона на нерухоме майно, тобто у вересні 2025 року йому стало відомо, що на зазначене майно накладена заборона на нерухоме майно. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 04.09.2025 за № 442185881 на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - накладено заборону нерухоме майно, підстава обтяження: перенесено з Єдиного реєстру заборон - 24.03.2007, Державний нотаріус Маренич Галина Петрівна, власник: ОСОБА_2 , причина відсутності коду: інша причина відсутності коду, додаткові дані: заборона № 23 від 23.04.1997, заявник: Дергачівська державна нотаріальна контора. Тобто, на даний момент майно, що знаходиться у власності ОСОБА_1 , фактично перебуває під забороною, чим порушується його право у його розпорядженні, користуванні та володінні. Він обмежений в користуванні та розпорядженні своїм житловим будинком, у зв`язку з наявною забороною. Отже зняття заборони у судовому порядку усуне перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном.

Відповідач відзив на позов до суду не подав.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

09 вересня 2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.Призначено підготовче засідання на 12 год 30 хв 29 вересня 2025 року.Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов в строк до 24.08.2025, але не менше п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

29 вересня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження. Призначено справу до судового розгляду по суті на 11 год 00 хв 08.10.2025.

У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача адвокат Плугатирьова Н.В. у поданій до суду заяві просила розглядати справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шумейко К.В. через систему «Електронний суд» надала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Частиною третьою статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

З огляду на договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями від 16.09.1998, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2714, власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 442185881 від 04.09.2025, на нерухоме майно житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 - накладено заборону, підстава обтяження: перенесено з Єдиного реєстру заборон - 24.03.2007, Державний нотаріус Маренич Галина Петрівна, власник: ОСОБА_2 , причина відсутності коду: інша причина відсутності коду, додаткові дані: заборона № 23 від 23.04.1997, заявник: Дергачівська державна нотаріальна контора.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 87170137 від 16.05.2017 підтверджується реєстрація права власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія на номер: 1-2714, виданий 16.09.1998, видавник: Дергачівська ДНК Харківської області.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Підставою набуття права власності на вказаний житловий будинок є договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями від 16.09.1998, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2714, укладений між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 .

Пунктом 5 Договору купівлі-продажу наведено на тому, що продавець свідчить, що згаданий вище в цьому договорі житловий будинок з надвірними будівлями, до цього часу нікому іншому не проданий, не подарований, в спорі та під забороною не перебуває.

Отже, ОСОБА_1 16.09.1998 набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , без обтяжень.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо Об`єкта нерухомого майна № 442185881 від 04.09.2025, на нерухоме майно житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 - накладено заборону, підстава обтяження: перенесено з Єдиного реєстру заборон - 24.03.2007, Державний нотаріус Маренич Галина Петрівна, власник: ОСОБА_2 , причина відсутності коду: інша причина відсутності коду, додаткові дані: заборона № 23 від 23.04.1997, заявник: Дергачівська державна нотаріальна контора.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 87170137 від 16.05.2017 підтверджується реєстрація права власності ОСОБА_1 , на житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія на номер: 1-2714, виданий 16.09.1998, видавник: Дергачівська ДНК Харківської області.

Отже, з 16.09.1998 позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на який 23.04.1997 була накладена заборона, попереднім власником якого був ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Наведені Конституційні гарантії права володіти своїм майном поєднується з такими ж вимогами ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом №11 де зазначено, що кожна фізична або юридична особа має правомірно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, яка відповідно до вимог частини 1статті 9 Конституції України ратифікована 17.07.1997 Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположним свобод людини (1950 року), першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Копеський проти Словаччини» зазначено, що майном може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Також, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Зняття арешту з майна, тобто скасування існуючого обтяження, не буде порушувати прав та інтересів будь-яких осіб.

Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушуються права позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості розпорядитися своїм майном, при цьому підстав для продовження обтяження на майно судовим розглядом не встановлено, тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб - шляхом зняття арешту з майна.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (абзац 4 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Приписами ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Разом з тим, згідно з частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили (редакції Закону № 2518-ІХ від 15.08.2022). Тому належним способом захисту прав позивача є припинення обтяження речового права на нерухоме майно.

З системного аналізу зазначених норм права випливає, що відновлення порушеного права позивача, не можливе без виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження нерухомого майна і саме на державного реєстратора покладено обов`язок вносити відомості щодо обтяжень до зазначеного реєстру.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 82614016/16, від 11.02.2019 у справі №2а-204/1).

Враховуючи наявність обтяження на майно та не можливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд дійшов висновку про необхідність захисту права позивача шляхом скасування такого обтяження, оскільки позовні вимоги знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду.

Збереження арештів за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника (постанова Верховного Суду 28 серпня 2024 року по справі № 947/36027/21).

Отже, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, а вимога позивача підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Припинити обтяження речових прав на нерухоме майно, а саме заборону на нерухоме майно: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження за №4693067 від 24.03.2007, що внесений Дергачівською державною нотаріальною конторою на підставі: «Перенесено з Єдиного реєстру заборон, 24.03.2007, Державний нотаріус Маренич Галина Петрівна» додаткові дані: заборона №23 від 23.04.1997.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач: Дергачівський відділ державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місцезнаходження: 62302, Харківська область, Харківський район, м. Дергачі, вул. Садова, буд. 10, ідентифікаційний код 41430510.

Повне судове рішення складено 13 жовтня 2025 року.

Суддя Є. А. Болибок