УХВАЛА

07 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 553/4807/24

провадження № 61-12064ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (судді-доповідача), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., розглянувши касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 24 березня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд», ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

1. У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» (далі - ТДВ «Полтавтрансбуд»), ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння.

2. Ленінський районний суд м. Полтави ухвалою від 24 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року, задовольнив заяву про забезпечення позову. Заборонив ОСОБА_2 відчуження у будь-який спосіб квартири

АДРЕСА_1 . 25 вересня 2025 року представник Черненко Л. Б., яка діє в інтересах ТДВ «Полтавтрансбуд», надіслала за допомогою підсистеми «Електронний суд» касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 24 березня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення.

4. Скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не врахував принцип співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, не надав оцінку наслідкам вжиття таких заходів забезпечення позову.

5. Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

6. Питання застосування норми права, порушене в касаційній скарзі, стосується правильності вжиття заходів забезпечення позову.

7. Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

8. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

9. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

10. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

11. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

12. Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

13. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.

14. Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

16. У постанові від 12 липня 2022 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

17. Подібні висновки викладені у постановах Верховного суду, від 14 серпня 2018 року у справі № 916/10/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 917/273/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/16866/20, від 09 червня 2021 року у справі № 10/5026/290/2011 (925/1502/20), від 08 жовтня 2024 року у справі № 5026/1357/2012 (925/229/24).

18. Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

19. У постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом:

1) наявності спору між сторонами;

2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду;

3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами;

4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

20. Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у cправі № 904/1934/23 зазначив, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22).

21. За таких обставин, у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності (постанова Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22).

22. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

23. Суди врахували, що обмеження відповідача у праві розпоряджання квартирою є заходом забезпечення позову, який співмірний з позовними вимогами, оскільки сприятиме можливості позивача захистити свої права та інтереси шляхом забезпечення належного виконання рішення в разі задоволення позову про визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого у формі Листа № 172 від 25 квітня 2024 року про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 18 грудня 2019 року № 70, укладеного між ТДВ «Полтавтрансбуд» та ОСОБА_1 , а також про застосування наслідків недійсності цього правочину шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме квартири АДРЕСА_2 , майнові права на яку є предметом розірваного договору купівлі-продажу від 18 грудня 2019 року № 70. Вжитим заходом забезпечення позову місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обмежив виключно право розпорядження власника спірним майном, однак не втручався у право власника на користування цим майном.

24. Також суди першої та апеляційної інстанцій правильно взяли до уваги факт нічим не обмеженого права відповідача на розпорядження майном з врахуванням обставин саме цієї справи та наявність ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача за умови подальшого відчуження спірного об`єкта нерухомості чинним власником.

25. За обставин цієї справи Верховний Суд вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій, правильно застосувавши норму права, врахувавши принцип співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, дійшли обґрунтованого висновку про можливість обмеження прав чинного власника спірної нерухомості на розпорядження цим об`єктом нерухомого майна, який є предметом розірваного та оспорюваного договору купівлі-продажу майнових прав від 18 грудня 2019 року № 70.

26. Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до суб`єктивного тлумачення способу застосування норми процесуального права, надання суб`єктивної оцінки обставинам справи, які були предметом аналізу судів першої та апеляційної інстанцій, та незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

27. З огляду на зазначене, колегія суддів визнає касаційну скаргу необґрунтованою.

28. Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

29. Оскільки касаційну скаргу визнано необґрунтованою, а правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд» на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 24 березня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтавтрансбуд», ОСОБА_2 про визнання недійсним одностороннього правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров