КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/6255/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5034/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Євграфової Є.П.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Котвицького В.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, враховуючи заяву про відмову від частини позовних вимог, просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 27 квітня 2022 року № 39к в частині призупинення з нею дії трудового договору з 28 квітня 2022 року;

стягнути з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 квітня 2022 року по 19 грудня 2022 року у сумі 307 508, 96 грн;

- стягнути з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 14 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 22 листопада 2021 року по 21 листопада 2022 року та грошову компенсацію за 2 дні невикористаної щорічної основної відпустки за період з 22 листопада 2022 року по 19 грудня 2022 року(т. 1 а.с. 1-10, т. 3 а.с. 42-43).

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що наказом Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» від 27 квітня 2022 року №39к призупинено з позивачем дію трудового договору з 28 квітня 2022 року до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, відповідно до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Наказом Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» №280-к від 16 грудня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 19 грудня 2022 року звільнено з посади провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів №1 Регіонального управління №2 Державної компанії «Укрспецекспорт» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності і штату працівників, згідно з пунктом 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач зазначала, що призупинення дії трудового договору з нею, як з працівником Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт», згідно з Наказом від 27 квітня 2022 року, проведено не у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, у зв`язку з чим трудові гарантії позивача були порушенні, а відтак останні мають бути відновлені шляхом визнання Наказу від 27 квітня 2022 року у частині призупинення дії трудового договору з позивачем незаконним і, як наслідок, поновленням дії трудового договору з позивачем з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу (т. 1 а.с. 1-10, т. 3 а.с. 42-43).

07 липня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» - адвоката Клименка А.Р., в якому останній просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що з 24 лютого 2022 року, після початку повномасштабної збройної агресії проти України, діяльність відповідача у сфері експорту продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, яка була основним джерелом доходів відповідача, фактично повністю зупинена. Державною службою експортного контролю України були скасовані усі дозволи на експорт продукції військового призначення. Натомість, в умовах повномасштабної війни, Міністерством оборони України покладено на відповідача виконання завдань щодо забезпечення закупівель для Збройних Сил України та інших військових формувань сучасного озброєння та військової техніки з метою забезпечення національної безпеки і оборони держави. На виконання вказаних завдань відповідач бере участь у виконанні державного оборонного замовлення з імпорту озброєння, військової і спеціальної техніки, іншої продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, як безпосередній виконавець державних контрактів, так і є стороною у зобов`язаннях, укладених на виконання державного оборонного замовлення.

Таким чином, прибуток відповідача від здійснення імпортних операцій із закупівлі товарів, робіт і послуг оборонного призначення, які на даний час є основним видом діяльності Компанії, становить не більше 3% вартості таких товарів, робіт і послуг, що неминуче впливає на фінансовий стан відповідача. Отже, внаслідок початку повномасштабної збройної агресії та введення в Україні воєнного стану фінансовий стан відповідача суттєво погіршився і продовжує погіршуватися.

21 березня 2022 року відповідачем був виданий наказ № 51 про особливості його роботи в умовах воєнного стану, яким, зокрема, було зобов`язано керівників структурних підрозділів у строк до 25 квітня 2022 року подати до управління з роботи персоналом списки працівників, трудові договори з якими можуть бути призупинені та пропозиції щодо оголошення простою не з вини працівників.

На виконання зазначеного наказу, 21 квітня 2022 року начальник регіонального управління № 2 подав до управління роботи з персоналом службову записку, в якій зазначив, що ОСОБА_1 фактично виконувала роботу з контролю документообігу та інші допоміжні функції при виконанні експортних контрактів. У зв`язку з хакерською атакою на інформаційні ресурси Компанії робота по контролю документообігу в Компанії здійснюється лише Управлінням цифрової трансформації без залучення осіб від контрактних підрозділів. Разом з тим, зупинка виконання експортних контрактів у зв`язку із анулюванням дозволів ДСЕКУ та іншими обставинами, пов`язаними із введенням воєнного стану (ракетні удари по підприємствах ОПК, завантаження підприємств ОПК виключно внутрішніми замовленнями тощо) зменшила обсяги документообігу в підрозділі до нуля, а також повністю усунула потребу у будь-яких інших допоміжних функціях в контрактній роботі. Наразі зазначений працівник не супроводжує виконання жодного зовнішньоекономічного контракту чи іншого договору. Переговорів щодо укладення майбутніх договорів також не ведеться. Іноземними мовами не володіє. Таким чином, повністю відсутня робота, яка може виконуватись зазначеним працівником.

Так, на підставі пропозицій керівників структурних підрозділів наказом відповідача від 27 квітня 2022 року № 39-к призупинено дію трудових договорів з 74 працівниками, в тому числі, і з позивачем.

Крім того, за результатами розгляду пропозицій начальника управління роботи з персоналом наказом від 26 листопада 2022 року № 115-ШР штатний розпис відповідача було скорочено більше ніж на 40 %, в тому числі повністю ліквідовано одразу 4 контрактні управління, зокрема, і регіональне управління № 2, у якому працювала позивач. 19 грудня2022 року позивача було звільнено, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Відповідач зазначав, що саме на керівництво підприємства покладаються дискреційні повноваження щодо визначення переліку працівників, з якими необхідно призупинити дії трудових договорів, з самостійним визначенням відповідних трудових критеріїв для цього.

Таким чином, відповідачем повністю дотримано вимоги чинного законодавства під час видання оскаржуваного наказу. Посилання позивача на необхідність одночасного існування для обох сторін трудового договору неможливості його виконання стосується редакції статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка набула чинності лише з 19 лютого 2022 року, тобто не діяла на момент видання оскаржуваного наказу.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України, тобто такі вимоги є безпідставними (т. 1 а.с. 122-133).

27 липня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Голиці Т.І., в якій остання вказала, що відповідачем разом з відзивом не надано суду доказів, що на момент видання оспорюваного наказу у частині призупинення з нею дії трудового договору, існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Крім того, твердження відповідача про фактичне зупинення діяльності компанії у сфері експорту продукції і послуг військового призначення та подвійного використання не свідчить про неможливість відповідача забезпечити його роботою, оскільки предметом його діяльності є не лише здійснення діяльності з експорту вищевказаної продукції і послуг, але й здійснення їх імпорту та інших видів діяльності.

Відповідач не надав жодного доказу до відзиву, яким би довів, що був позбавлений можливості надати позивачу роботу, в тому числі, частково, дистанційно, шляхом встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня, переведення на іншу роботу, яку здатен він виконувати відповідно до своєї кваліфікації та досвіду роботи (т. 1 а.с. 167-169).

03 серпня 2023 року від представника відповідача - адвоката Клиенко А.Р. до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній зазначив, що твердження позивача про те, що вона у період з 28 квітня 2022 року по 19 грудня 2022 року могла та бажала продовжувати працювати не підтверджені жодними доказами, зокрема, не надано доказів, що вона у вказаний період зверталась до керівництва з пропозиціями про вихід на роботу, скасування призупинення дії трудових договорів, виконання будь-якої роботи. Крім того, самі лише вказівки у посадовій інструкції позивача про те, що повинен вміти працювати із імпортними операціями не свідчать про існування у відповідача у вказаний період реальних імпортних контрактів. Водночас, керівник управління чітко пояснив, що позивач на момент складання службової записки не мав жодної роботи, тому трудовий договір з ним було призупинено.

Посилання на те, що відповідачем у червні-липні 2022 року було змінено тривалість робочого дня не свідчить про збільшення обсягу роботи. Такі дії були здійснені для забезпечення роботи Компанії в такому режимі, який максимально відповідав режиму роботи основного замовника - Міністерства оборони України, та ніяким чином не пов`язані зі збільшенням обсягів роботи або навантаження на персонал, навпаки, у вказаний період обсяги роботи та навантаження послідовно зменшувалися. До того ж, наказом відповідача від 22 липня 2022 року було відновлено п`ятиденний робочий тиждень тривалістю 40 годин.

Крім того, зі звітів про фінансові результати відповідача за перше півріччя 2022 року, 9 місяців 2022 року, 2022 рік та перший квартал 2023 року вбачається, що неухильно зменшувався чистий фінансовий результат відповідача у порівнянні із показниками минулих звітних періодів. Перевиконання відповідачем показників фінансового плану, про яке зазначено у звіті про управління, свідчить лише про те, що Міністерство оборони України, яке затверджує фінансовий план відповідача, вже під час затвердження фінансового плану передбачає у ньому мінімальні показники прибутків, перевиконання яких аж ніяк не свідчить про покращення фінансового стану відповідача (т. 1 а.с. 175-180).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року, з урахуванням ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року про виправлення описки, провадження у справі у частині позовних вимог щодо зобов`язання Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт», поновлення з 28 квітня 2022 року дії трудового договору з ОСОБА_1 та негайного виконання рішення суду в частині поновлення дії трудового договору з ОСОБА_1 закрито.

Позов ОСОБА_1 до Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 39к від 27 квітня 2022 року у частині призупинення дії трудового договору з 28 квітня 2022 року з ОСОБА_1 , провідним спеціалістом відділу реалізації контрактів «№ 1 Регіонального управління № 2 Державної компанії «Укрспецекспорт».

Стягнуто з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 квітня 2022 року по 12 грудня 2022 року у сумі 307 508, 96 грн без вирахування податків та зборів.

Стягнуто з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 14 невикористаних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 22 листопада 2021 рокупо 21 листопада 2022 року та грошову компенсацію за 2 невикористаних дні основної відпустки за період роботи з 22 листопада 2022 року по 19 грудня 2022 року узагальній сумі 27 955,36 грн без вирахування податків та зборів.

Стягнуто з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 147, 20 грн.

Допущенонегайне виконання рішення суду участині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць (т. 3 а.с. 75-76, т. 4 а.с. 6-19).

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року клопотання представника відповідача Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу -задоволено частково.

У задоволенні заяви представника відповідача Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» про судові витрати - відмовлено.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Голиці Т.І про компенсацію витрат на правничу допомогу - задоволено частково.

Стягнуто з Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті правничої допомоги в розмірі 28 000,00 грн.

В іншій частині вимог про відшкодування судових витрат - відмовлено (т. 3 а.с. 203-208).

Не погодившись з рішенням і додатковим рішенням районного суду, 28 листопада 2024 року представник Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт»- адвокат Клименко А.Р. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю та здійснити новий розподіл судових витрат (т. 3 а.с. 212-234).

В обґрунтування скарги зазначав, що суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду у рішенні не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Так, у частині другій статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану «вказано, що наказ про призупинення дії трудового договору повинен містити кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові, інші персональні дані відповідних працівників. Тобто законодавець прямо передбачив, що призупинення дії трудового договору може відбуватись не стосовно всього персоналу, а відносно конкретних працівників (наведених у відповідному переліку).

Тому висновок суду в оскаржуваному рішенні про абсолютну неможливість надання та виконання роботи як обов`язкову умову призупинення дії трудового договору не ґрунтується на положеннях Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

На переконання апелянта, стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану «не ставить призупинення дії трудового договору як в залежність від зупинення роботи підприємства в цілому, знищення його виробничих та організаційних потужностей, так і в залежність від можливості чи неможливості виконання робіт іншими працівниками підприємства, зокрема, й в тому ж структурному підрозділі.

Окрім цього, вказував, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не обґрунтовано неможливість надання позивачеві іншої роботи або переведення ОСОБА_1 на роботу в дистанційному режимі, не надано доказів, що їй пропонувалася інша робота, однак вона від неї відмовилася суперечить дійсним обставинам справи та зроблений судом внаслідок неправильного застосування норм ст. 13 Закону 2136-ІХ, адже неможливість надання роботи позивачеві була пов`язана з відсутністю відповідних завдань та загальним зменшенням обсягу роботи, а не із її виконанням на робочому місці або дистанційно.

Також вказав, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції безпідставно за аналогією закону застосував до спірних правовідносин норму ст. 235 КЗпП України, яка не підлягала застосуванню, оскільки жодною нормою КЗпП України, не передбачено стягнення середнього заробітку у випадку визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору.

Зазначав, що в оспорюваному наказі відповідач навів підстави прийняття рішення про призупинення дії трудового договору саме з позивачем, оскаржуваний наказ містить опис підстав його видання, а саме: указ Президента України про введення воєнного стану; передачу відповідача до сфери управління Міністерства оборони України; необхідність виконання нових (встановлених Міноборони) статутних завдань із забезпечення постачання товарів військового призначення для потреб Збройних Сил України; необхідність забезпечення безпеки працівників; Закон 2136-ІХ; Наказ генерального директора відповідача від 21 березня 2022 року № 51; Пропозиції керівників структурних підрозділів.

Враховуючи, що оскаржуваний наказ стосувався всіх працівників відповідача (кількасот осіб), він не міг містити опису підстав прийнятих управлінських рішень стосовно кожного працівника окремо.

Зазначав, що суд першої інстанції проігнорував цілу низку повідомлених відповідачем обставин, у результаті чого не повністю з`ясував всі обставини, що мають значення для справи. Зокрема, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що відповідач продовжував здійснювати свій основний вид діяльності та навів окремі кількісні показники господарської діяльності відповідача, які характеризують обсяги, повну зміну напрямку (з експорту на імпорт) та фінансовий результат основного виду діяльності відповідача.

Так, з 24 лютого 2022 року господарська діяльність відповідача у сфері експорту продукції і послуг військового призначення та подвійного використання, яка була основним джерелом доходів відповідача, була фактично повністю зупинена. Державною службою експортного контролю України (ДСЕК) були скасовані усі чинні на той момент 29 дозволів на експорт продукції військового призначення (лист відповідача від 17 листопада 2023 року № USE-13.1-10188).

Як вказував представник апелянта, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, проігнорувавши подані відповідачем і наявні у матеріалах справи докази, лише вибірково відобразив інформацію щодо загальних обсягів господарської діяльності відповідача у 2022 році у порівнянні із попередніми роками.

Службові записки начальника відділу правового забезпечення договірної роботи юридичного управління ДК «Укрспецекспорт» від 04 січня 2022 року, від 01 лютого 2022 року та від 02 квітня 2022 року підтверджують, що навесні 2022 року договірна робота у регіональному управлінні № 2, у якому працювала Позивач, повністю зупинилася. Зокрема, зі службової записки від 02 квітня 2022 року випливає, що у березні 2022 року регіональне управління № 2 не надало на опрацювання юридичного управління жодного проекту договору/контракту.

Представник наголошував, що судом першої інстанції проігноровані і подані відповідачем докази (фінансова звітність), які характеризують фінансові результати його господарської діяльності у 2022 році.

Крім цього, в оскаржуваному рішенні від 21 червня 2024 року суд першої інстанції вказав, що відповідачем не обґрунтовано, за якими принципами роботодавець визначав, з ким слід призупинити трудові відносини, з ким продовжити простій, а кого перевести на дистанційну роботу.

Такий висновок суду не відповідає дійсним обставинам справи і свідчить про неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, оскільки поданими відповідачем доказами підтверджуються не лише загальні підходи відповідача до розподілу працівників на вказані вище групи, але і детальна аргументація щодо віднесення саме позивача до групи працівників, з якими призупинялися трудові відносини.

Так, 21 березня 2022 року відповідачем був виданий наказ № 51 про особливості його роботи в умовах воєнного стану, яким, зокрема, зобов`язано керівників структурних підрозділів у строк до25 квітня 2022 року подати до управління роботи з персоналом списки працівників, трудові договори з якими можуть бути призупинені відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та пропозиції щодо оголошення простою не з вини працівників відповідно до статей 34 та 113 КЗпП України (п. 7.2 наказу); і зобов`язано управління роботи з персоналом на підставі пропозицій керівників структурних підрозділів у строк до 27 квітня 2022 року підготувати та подати на розгляд та затвердження проекти відповідних наказів (п. 8 наказу).

21 квітня 2022 року, на виконання п. 7.2 вищезгаданого наказу відповідача № 51 від 21 березня 2022 року начальник регіонального управління № 2 подав до управління роботи з персоналом службову записку, у якій вказав, що « ОСОБА_1 фактично виконувала роботу з контролю документообігу та інші допоміжні функції при виконанні експортних контрактів. У зв`язку з хакерською атакою на інформаційні ресурси Компанії робота по контролю документообігу в Компанії здійснюється лише Управлінням цифровою трансформацією без залучення осіб від контрактних підрозділів. Разом з тим, зупинка виконання експортних контрактів у зв`язку із анулюванням дозволів ДСЕКУ та іншими обставинами, пов`язаними із збройною агресією та введенням воєнного стану (ракетні удари по підприємствах ОПК% завантаження підприємств ОПК виключно внутрішніми замовленнями тощо) зменшила обсяги документообігу в підрозділі до нуля, а також повністю усунула потребу у будь-яких інших допоміжних функціях в контрактній роботі. Наразі зазначений працівник не супроводжує виконання жодного зовнішньоекономічного контракту чи іншого договору. Переговорів щодо укладення майбутніх договорів також не ведеться. Іноземними мовами не володіє. Таким чином, наразі відсутня робота, яка може виконуватись зазначеним працівником». У зв`язку із зупиненням експорту, обсяг роботи в регіональному управлінні № 2 продовжує зменшуватися, що неминуче вимагатиме запровадження змін в організації виробництва і праці, пов`язаних із скороченням чисельності працівників.

Також зауважував, що всі без винятку надані свідками показання повністю узгоджуються із наявними у матеріалах справи письмовими доказами. В таких умовах висновок суду першої інстанції явно і очевидно не відповідає обставинам справи.

Представник апелянта вказував, що суд першої інстанції безпідставно не застосував імперативну норму частини третьої ст. 142 ЦПК, відповідно до якої у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. При цьому суд першої інстанції проігнорував той факт, що позивач відмовився від позову у частині 2 з 7 позовних вимог, відмовивши відповідачу у стягненні з позивача 2/7 його судових витрат.

Зазначав, що позивач звернулася майже через рік - 14 квітня 2023 року і не навела у позовній заяві поважні причини пропуску строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, натомість, міститься лише загальне посилання на карантин, що діяв у вказаний час (т. 3 а.с. 212-234).

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Голиця Т.І. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги і вказала, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не узгоджуються з наведеними нормами права та правовими висновками Верховного Суду у даній категорії справ, а фактично ґрунтуються на формальних міркуваннях (т. 4 а.с. 74-96).

Зауважувала, що Верховним Судом у постановах від 27 травня 2025 року у справі № 757/17853/23-ц, від 28 травня 2025 року у справі № 305/1541/23, від 29 травня 2025 року у справі № 947/14653/23, від 29 травня 2025 року у справі № 279/4120/23 в черговий раз висловлена правова позиція, що наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе.

Також вказувала, що відповідач не обґрунтував абсолютну неможливість надання ним та виконання позивачем роботи в контексті призупинення дії трудового договору, зокрема, не навів логічного та зрозумілого пояснення неможливості забезпечувати позивачу умови праці внаслідок того, що необхідні для виконання ним роботи виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва або майно роботодавця знищені в результаті 11 бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а його переведення на іншу роботу або залучення до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе у зв`язку з відсутністю можливостей для застосування такої форми організації праці або відсутністю на це його згоди.

На думку представника позивача, відповідач не обґрунтував, чому із шістьох працівників відділу реалізації контрактів № 1 Регіонального управління № 2, в якому працювала позивач, дія трудового договору була призупинена лише нею, чим посадові обов`язки позивача відрізнялись від обов`язків інших працівників, які працюють у тому ж відділі, але яких відповідач забезпечив роботою. З матеріалів справи вбачається, що Регіональне управління № 2 у спірний період працювало та працівники цього управління (26 із 30, враховуючи, що трудові договори були призупинені лише щодо 4 працівників цього управління) виконували свої функції. Отже, матеріалами справи достеменно підтверджено можливість відповідача надати позивачу роботу, а останньою виконувати її.

Як вказувала представник у поясненнях, призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень ст. 13 Закону №2136-ІХ хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень К3пП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки, тому положення статті 235 КЗпП України підлягають застосуванню за аналогією права.

Представник позивача звертала увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що наведені у апеляційній скарзі вищезазначені доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який, на думку відповідача, свідчить про законність прийняття ним наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем, проте наведені відповідачем доводи висновків суду першої інстанції не спростовують. Вказані доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні.

Щодо оскарження додаткового рішення суду представник позивача також вказала, що розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу здійснений судом першої інстанції з урахуванням вимог реальності, необхідності та розумності їх розміру (т. 4 а.с. 74-96).

У судовому засіданні представник апелянта Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» - адвокат Клименко А.Р. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Голиця Т.І. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Позивач ОСОБА_1 до суду не прибула, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення позивача ОСОБА_1 повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання(перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, факт належного повідомлення позивача ОСОБА_1 підтвердила в суді її представник - адвокат Голиця Т.І. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 4 а.с. 68-73, 103-108, 131).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення п. 2 ч. 8 ст. 128, частини п`ятої ст. 130, ст. 131, частини другої ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у ході судового розгляду доведено факт порушення відповідачем норм чинного трудового законодавства по відношенню до позивача та наявності підстав для визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» та обіймала посаду провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів № 1 Регіонального управління № 2 (т. 1 а.с. 49-50).

Відповідно до посадової інструкції провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів № 1 Регіонального управління № 3 Державної компанії «Укрспецекспорт» провідний спеціаліст: готує проекти документів і довідкові матеріали для укладання договорів (контрактів) щодо експорту і імпорту товарів військового призначення та подвійного використання; забезпечує у встановленому порядку виконання договорів (контрактів), що ним супроводжуються; здійснює своєчасну та якісну підготовку проектів договорів (контрактів) та інших документів, які опрацьовуються підрозділом; формує, з використанням даних маркетингових досліджень, інформаційно-довідкові матеріали стосовно відповідних ринків товарів військового призначення та подвійного використання; у встановленому порядку відвідує військові частини, режимні установи і підприємства; організує за дорученням керівництва Управління проведення переговорів з представниками іноземних суб`єктів господарської та іншої діяльності країн закріплених за Управлінням регіонів, та представниками підприємств оборонно-промислового комплексу України, бере участь у переговорах щодо укладання договорів (контрактів); у ході роботи використовує відомості за сукупністю всіх показників про номенклатуру, обсяги надходжень від експорту товарів військового призначення або подвійного використання, які є предметами міжнародних передач у рамках конкретного зовнішньоекономічного контракту у військово-технічній сфері, володіння якими дає змогу третій стороні здійснювати вплив на співробітництво, що створює загрозу національним інтересам і безпеці (крім тих відомостей, що мають передаватись відповідно до міжнародних зобов`язань зі ступенем секретності «таємно»; дотримується Правил внутрішнього розпорядку, санітарних та пожежних норм та правил, а також нормативних документів з питань охорони праці; дотримується вимог антикорупційного законодавства та антикорупційної програми Компанії, вживає заходи щодо запобігання вчинення корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень; за дорученням керівництва Управління бере участь у роботі спільних комісій і робочих груп; виконує інші доручення керівництва Управління та Відділу (т. 1 а.с. 46-48).

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 з 24.02.2022 на території України введено воєнний стан.

21.03.2022 ДК «Укрспецекспорт» видано наказ «Про особливості роботи Державної компанії «Укрспецекспорт» в умовах дії воєнного стану» № 51, відповідно до підпункту 7.2 пункту 7 якого керівникам самостійних структурних підрозділів Компанії наказано в строк до 25.04.2022 подати до Управління роботи з персоналом списки працівників, трудові договори з якими можуть бути призупинені відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 та пропозиції щодо оголошення простою не з вини працівників відповідно до статей 34 та 113 КЗпП України (т. 1 а.с. 146-148).

На виконання зазначеного пункту начальником Регіонального управління № 2 Кір 'яковим С. надано начальнику управління роботи з персоналом ДК «Укрспецекспорт» службову записку від 21.04.2022, в якій запропоновано призупинити дію трудового договору, в тому числі, з ОСОБА_1 , оскільки вона фактично виконувала роботу з контролю документообігу та інші допоміжні функції при виконанні експортних контрактів. У зв`язку з хакерською атакою на інформаційні ресурси Компанії робота по контролю документообігу в Компанії здійснюється лише Управлінням цифрової трансформації без залучення осіб від контрактних підрозділів. Разом з тим, зупинка виконання експортних контрактів у зв`язку із анулюванням дозволів ДСЕКУ та іншими обставинами, пов`язаними із збройною агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану (ракетні удари по підприємствах ОПК, завантаження підприємств ОПК виключно внутрішніми замовленнями тощо) зменшила обсяги документообігу в підрозділі до нуля, а також повністю усунула потребу у будь-яких інших допоміжних функціях в контрактній роботі. Наразі зазначений працівник не супроводжує виконання жодного зовнішньоекономічного контракту чи іншого договору. Переговорів щодо укладення майбутніх договорів також не ведеться. Іноземними мовами не володіє. Таким чином, повністю відсутня робота, яка може виконуватись зазначеним працівником (т. 1 а.с. 149-153).

Наказом Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» від 27.04.2022 №39к було призупинено, в тому числі з ОСОБА_1 , дію трудового договору з 28.04.2022 до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, відповідно до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (т. 1 а.с. 14-16,30-32).

З витягу зі штатного розпису ДК «Укрспецекспорт» вбачається, що станом на 28.04.2022 у відділі, в якому працювала позивач передбачено 5 посад головного спеціаліста, а загальна кількість працівників Регіонального управління № 2 - 30. Водночас, відповідно до списку працівників Компанії, дія трудових договорів з якими призупиняється з 28.04.2022 до відновлення можливості надання та виконання роботи, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, відповідно до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022, затвердженого оспорюваним наказом, трудові договори були призупинені лише з 4 працівниками зазначеного Управління, серед яких лише один працівник, який обіймав посаду провідного спеціаліста у відділі № 1, яким є позивач (т. 1 а.с. 65-73).

Наказом ДК «Укрспецекспорт» №280-к від 16.12.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 19.12.2022 було звільнено з посади провідного спеціаліста відділу реалізації контрактів №1 Регіонального управління №2 Державної компанії «Укрспецекспорт» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скорочення чисельності і штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 33).

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 з 24.02.2022 на території України введено воєнний стан.

Дія воєнного стану неодноразово продовжувалася та триває по теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15.03.2022 прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (частина перша статті 1 Закону).

Частинами другою та третьою статті 1 Закону (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу від 27.04.2022) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Судом першої інстанції встановлено, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи ДК «Укрспецекспорт» здійснювала свій основний вид діяльності, а саме, з експорту та імпорту озброєння, боєприпасів, військової техніки і спеціальних комплектуючих виробів для їх виробництва, вибухових речовин, робіт і послуг військового та спеціального призначення.

Дію трудових договорів було призупинено вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачкою. Доказів пропонування позивачці іншої роботи матеріали справи не містять.

Встановивши, що позивачка виявляла бажання, мала об`єктивну можливість працювати та виконувати свої трудові обов`язки, а відповідач належним чином не довів, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника - її виконувати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору з позивачкою.

Посилання відповідача на зменшення обсягів робіт і фінансування, відсутність можливості забезпечити роботою усіх працівників згідно з штатним розписом і здійснювати виплату заробітної плати не є підставою для призупинення дії трудового договору з позивачем, оскільки не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивачу, яка обіймала посаду головного спеціаліста відділу реалізації контрактів, роботою (т. 1 а.с. 134-144).

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22, від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23, від 11 грудня 2024 року у справі № 932/2934/23, від 29 січня 2025 року у справі № 760/8349/23.

Верховний Суд у своїх постановах від 15 вересня 2023 року у справі

№ 161/7449/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22, від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 неодноразово висловлював свою позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача - довести неможливість надання та виконання роботи.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ані простоєм, ані звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України (постанови Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22, від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23, від 27 листопада 2024 року у справі № 465/4855/23, від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23).

З урахуванням наведеного, встановивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок відшкодувати їй середню заробітну плату за час перебування у вимушеному прогулі виходячи з визначеного за довідкою відповідача Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» від 13 лютого 2023 року № USE-11.3-21 розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 в розмірі 1747 грн. 21 коп. (т. 1 а.с. 60-61).

Крім того, відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову; час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Враховуючи зазначене, беручи до уваги, що наказ про призупинення дії трудового договору з позивачем був визнаний судом незаконним та скасовано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, яка мала б нараховуватись позивачу за період призупинення дії трудового договору, підлягають до задоволення.

Доводів щодо невірного розрахунку сум середнього заробітку та компенсації за невикористані дні відпустки, що підлягаю стягненню на користь позивача, апеляційна скарга не містить.

Розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації невикористаної щорічної відпустки заявником не спростовано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки спливу строку звернення до суду, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом exofficio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Положення частини другої статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обчислення початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20), від 08 травня 2024 року у справі № 593/1161/21 (провадження № 61-14077св23).

Пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Такий правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину (27 квітня 2022 року), встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який перебігав безперервно та завершився 30 червня 2023 року, врахував тримісячний строк, визначений частиною першою статті 233 цього Кодексу, відтак дійшов правильного висновку, що звернувшись до суду 18 квітня 2023 року, позивач не пропустив строк на звернення до суду з цим позовом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 вересня 2024 року в справі № 444/2538/23 та від 06 листопада 2024 року в справі № 359/6714/23.

Щодо оскарження додаткового рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Даний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення є вичерпним.

Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч.5 ст.270 ЦПК України).

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

На підтвердження витрат на правничу допомогу, до суду першої інстанції стороною позивача було надано: копію договору про надання правової допомоги від 05.01.2023 №1/цс; копію наказу директора Адвокатського бюро «Івана Хомича» від 24.05.2021 №5-К «Про переведення на посаду адвоката Голиці Т.І.»; копію акту приймання-передачі наданої правничої допомоги від 25.06.2024; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі №753/6255/23; копію рахунку фактури №1 від 05.01.2023; копію рахунку фактури №840 від 08.06.2023; копію рахунку фактури №1 від 25.07.2023; копію рахунку фактури №26 від 13.02.2024; копію рахунку фактури №32 від 20.03.2024; копію рахунку фактури №37 від 17.05.2024; копію рахунку фактури №41 від 31.05.2024; копію рахунку фактури №46 від 21.06.2024; копію фільтрованої виписки з рахунку за період з 01.01.2023 по 31.12.2023; копію фільтрованої виписки з рахунку за період з 01.01.2024 по 26.06.2024 (т. 3 а.с. 77-98).

До суду першої інстанції стороною відповідача було подано заперечення проти заяви про ухвалення додаткового рішення та розміру витрат на правничу допомогу (т. 3 а.с. 183-192).

Суд першої інстанції, враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу, враховуючи характер виконаної представником позивача роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про зменшення заявлених позивачкою витрат на правничу допомогу в сумі 82 000 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 28 000,00 грн.

Щодо судового збору.

За подання апеляційної скарги Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» було сплачено судовий збір у розмірі 3 421,56 грн (т. 4 а.с. 52).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на судовий збір не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 367, 374-375, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 жовтня2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

Є.П. Євграфова