ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

іменем України

справа № 954/432/24

провадження № 22-ц/819/1023/25

02 жовтня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),

судді: Приходько Л.А.,

Радченко С.В.,

секретар: Олійник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 07липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Каневського В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

Зміст позовних вимог

В квітні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивований тим, що 10 липня 2021року ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошову позику в розмірі 18 000,00 доларів США, яка була оформлена власноруч написаною відповідачем розпискою. Згідно умов розписки, відповідач взяв на себе зобов`язання повернути позичені кошти у строк до 22 лютого 2022року.

На час звернення до суду відповідач зобов`язання з повернення грошей не виконав, заборгованість становить 18000,00доларів США, що станом на 08 квітня 2024року становить 701 787,60 грн. за курсом НБУ, з розрахунку 1 долар США дорівнює 38,9882грн.

Позивач просила стягнути зі ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в розмірі 18000,00 доларів США; вирішити питання розподілу судових витрат.

Зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 07 липня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішення суду мотивовано тим, що на підставі досліджених доказів, а також наданих пояснень сторін та свідків встановлено, що надана позивачем розписка лише формально підтверджує факт укладення між сторонами договору позики, оскільки насправді може приховувати інший правочин -договір про надання послуг (створення відеогри) або трудовий договір, за яким отримана відповідачем сума (або її частина) є платою за виконану роботу, а не позикою. Тобто, позивачем не доведено дійсну природу написання відповідачем розписки про отримання коштів в борг.

Суд зазначив, що наявність у розписці зобов`язання відповідача повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що позивач передав відповідачу кошти в розмірі 18000,00 доларів. В розписці відсутнє посилання стосовно яких саме доларів складено розписку, що унеможливлює встановлення остаточного розміру заборгованості; розписка містить суперечливі дати її складання (10.06.2021 чи 10.07.2021).

Наведених висновків суд дійшов на підставі пояснень відповідача ОСОБА_2 , допитаного в якості свідка, який пояснив, що він займається розробкою комп`ютерних ігор. В 2021році на платформі OLX він дав оголошення, що шукає клієнтів для розробки ігор або інвесторів. За місяць до зустрічі, позивач зв`язалась з ним по месенджеру WhatsApp та повідомила, що їй сподобались розробки відповідача та була зацікавлена в тому, щоб відповідач розробив прототип гри за 2000,00 дол. США. 01 липня 2021року він завантажив розроблене відео (прототип ігри) на свій YouTube-канал та надіслав позивачу відповідне посилання. ОСОБА_1 призначила зустріч в м.Одесі, куди він разом з дружиною приїхав отримати кошти за виконану роботу. Позивач дістала кошти у розмірі 2000,00 дол. США і сказала, що ОСОБА_2 отримає ці гроші за умови завершення проєкта за 8 місяців і напише розписку про отримання боргу у розмірі 18000,00 дол. США. Позивач зазначила, що це буде актуальна гарантія, що відповідач не піде з проєкту; акцентувала, що в подальшому у неї не буде часу на особисті зустрічі, але пообіцяла сплачувати кошти в розмірі по 2000,00 дол. США щомісяця. Відповідач пояснив, що розписку писав не з власної волі, оскільки на нього був психологічний тиск з боку позивача, яка висунула умову, що 2000,00 дол. США не віддасть, якщо відповідач не напише розписку про одержання коштів в борг. Відповідач власноруч написав розписку про взяття коштів у борг у розмірі 18000,00 дол. США. Розписку підписав він, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , після чого позивач передала відповідачу кошти у розмірі 2000,00 дол. США, які той передав своїй дружині ОСОБА_5 . Після написання розписки ОСОБА_2 вважав, що протягом наступних місяців буде співпрацювати з ОСОБА_1 , писав останній у WhatsApp, але позивач не відповідала.

Також при ухваленні рішення суд прийняв до уваги долучені відповідачем докази (відеоматеріали), з яких встановив, що між сторонами виникли домовленості щодо трудових відносин, а саме створення відповідачем комп`ютерної відеогри та отримання за виконану роботу винагороди у розмірі 2000,00 доларів США.

Доводи апеляційної скарги

Не погодившись з постановленим у справі рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, зазначивши про незаконність та необґрунтованість висновків суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, з приводу чого просила рішення суду від 07 липня 2025року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Скарга мотивована неправильним встановленням судом обставин справи. Зазначила, що власноруч складена відповідачем розписка свідчить, що ОСОБА_2 отримав від позивача в борг 18000,00доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 22 лютого 2022року, але зобов`язання з повернення коштів не виконав. Жодних інших умов, як то виконання робіт, розробка відеогри, передача прав інтелектуальної власності тощо, розписка не містила.

Наявність боргового документа у позивача свідчить про невиконання боржником обов`язку з повернення позичених грошей. В ході розгляду справи ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами, що під час складення розписки на нього чинився психологічний тиск зі сторони позивача; що 10 липня 2021року між сторонами були узгодженні інші, крім позикових, правовідносини, пов`язані з укладенням договору про надання послуг/робіт; відповідач не довів виконання ним робіт по створенню комп`ютерної відеогри та передачу ліцензійних прав (права інтелектуальної власності) на гру позивачу, вартість якої мала становить 18000,00доларів США.

Висновки суду про неможливість встановлення коли саме була складена розписка є хибними, оскільки розписка була складена відповідачем та підписана сторонами 10 липня 2021року, що ними не заперечується, а валютою договору були долари США.

Суд безпідставно, в порушення статті 1051 ЦК України, прийняв до уваги пояснення свідків відповідача ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_5 про те, що кошти за договором позики в розмірі 18000,00доларів США позикодавцем на користь позичальника не передавалися.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 07липня 2025 року залишити без змін.

Зазначив, що позивач не підтвердила, що між сторонами дійсно виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, оскільки позивач не надала доказів отримання відповідачем коштів саме в указаному в позовній заяві розмірі та доказів отримання коштів із зобов`язанням їх повернення. Відповідач писав розписку, однак кошти у зазначеній в розписці суми йому не були передані. Позивач звернулася з проханням розробити комп`ютерну гру, за вказану роботу обіцяла винагороду в розмірі 2000,00 доларів щомісячно. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами відсутні правовідносини, обумовлені укладенням договору позики та з урахуванням встановлених обставин правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Розгляд справи апеляційним судом

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокати Гамов В.В. та Герасимова Т.І., які діють в інтересах ОСОБА_1 , просили апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у скарзі.

ОСОБА_2 та його адвокат Корзун С.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, пославшись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

10 липня 2021року ОСОБА_2 власноруч склав розписку наступного змісту: « Я, ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 , видан Новокаховським ГВ УМВС України в Херсонській обл. видан 06.02.1997р., отримав в позику від ОСОБА_6 НОМЕР_2 , суму в розмірі 18 (вісімнадцять) тисяч доларів, яку зобов`язуюсь повернути до 22.02.2022року». Розписка підписана ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Оригінал розписки наданий позивачем та долучений до матеріалів справи (т.2 а.с.10).

04 липня 2024року ОСОБА_2 звернувся до Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області з заявою про вчинення ОСОБА_7 відносно нього кримінальних правопорушень, передбачених ст.189 ч.4 КК України (вимагання, що завдало майнової шкоди в особливо великих розмірах, вчинене в умовах воєнного або надзвичайного стану) та ст. 190 ч.5 КК України (шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах) т.1 а.с.37-39.

Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 15 листопада 2024року зобов`язано слідчого (уповноважену особу) Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області зареєструвати в Єдиному реєстрі досудових розслідувань звернення ОСОБА_8 від 04 листопада 2024року, як повідомлення про кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 190 КК України та розпочати досудове розслідування (т.2 а.с.60).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025року відкрито провадження у цивільній справі №761/5947/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики в формі розписки (т.2 а.с.97).

Згідно знімку екрана з каналу на YouTube ОСОБА_2 05 липня 2021року виклав демонстрацію гри для замовника ОСОБА_6 , тривалістю 03 хв. 22 сек., підписавши відеопублікацію наступним чином: « ОСОБА_9 , в цьому відео я зробив перший прототип замовленої вами комп`ютерної гри. Як бачите вже можна керувати персонажем, битись з ворогами та спілкуватись з не ігровими персонажами та навіть виконувати деякі їх завдання. Розраховую на отримання обіцяних вами грошей в об`ємі 2000 доларів при зустрічі 10.07.2021».

В ході розгляду справи суд першої інстанції здійснив допит свідків, серед яких відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її подругою. На прохання позивача, вона була присутньою при зустрічі сторін, яка відбулася 10 липня 2021року в м.Одесі. Під час зустрічі позивач передала відповідачу кошти в розмірі 18000,00 дол. США, банкнотами номіналом по 100 доларів США. Відповідач перерахував кошти та написав розписку про їх отримання. При укладенні договору психологічний тиск з боку позивача не вчинявся, кошти надавались в борг, зі складеною розпискою всі присутні з обох сторін ознайомились та підписали її, без зауважень.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що відповідач є її чоловіком, який займається розробкою відеоігор. На початку липня 2021 року вона разом з відповідачем їздили до м.Одеса, де мала відбутися зустріч чоловіка з клієнтом по одному з проектів комп`ютерної гри, з метою її презентації та отримання коштів за виконану частину роботи. Позивачу ОСОБА_1 виконана відповідачем робота сподобалась і вона була готова оплатити роботу в розмірі 2000,00 дол. США. Під час зустрічі сторони спілкувались щодо проекту гри, його реалізації в майбутньому та домовилися, що ОСОБА_2 буде виконувати роботу по розробці відеогри протягом наступних восьми місяців і за цей період позивач повинна була оплачувати роботу частинами по 2000,00 доларів США щомісяця. Кінцева вартість роботи повинна була становити 18000,00 доларів США. ОСОБА_1 повідомила, що готова оплатити 2000,00 доларів США за виконану роботу, але за умови, що відповідач напише розписку про отримання в борг коштів в розмірі 18000,00 доларів США. ОСОБА_8 відмовився скласти розписку, сказав, що такого раніше не робив, такі документи раніше не підписував, кошти такого розміру йому не передавалися. ОСОБА_1 стверджувала, що розписка носить формальний характер та після завершення проекту вона її викине. ОСОБА_2 не хотів складати розписку, бо кошти у розмірі 18000,00 доларів США фактично не отримував. ОСОБА_1 чинила психологічний тиск на відповідача, казала, що якщо відповідач не напише розписку, то не отримає 2000,00 доларів США за виконану роботу. Чоловік погодився, довірився їй, написав розписку та отримав 2000,00 доларів США. Пояснила, що документального підтвердження щодо розробки гри не було, передачі прав інтелектуальної власності не було, єдиним підтвердженням укладення домовленостей між сторонами є відео на платформі YouTube, де ОСОБА_2 виклав розроблений прототип гри. В подальшому кошти від ОСОБА_1 відповідач не отримував.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції і застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року №6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц; від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18; у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20.

У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 зазначено, що наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

У постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 472/693/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 752/11541/16-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 310/6826/16-ц, від 21 грудня 2021 року у справі № 361/7897/19, від 19 травня 2020 року у справі № 212/2099/16/ц зазначено, що наявність у позивача боргового документа та відсутність у відповідача розписки про одержання позикодавцем суми позики частково або в повному обсязі свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Згідно частини другої статті 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що переглядається встановлено, що 10 липня 2021року між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_10 надала ОСОБА_2 позику у розмірі 18000,00 доларів, що підтверджується розпискою останнього.

На підтвердження факту укладення саме 10 липня 2021року договору позики та, відповідно, передачі грошових коштів відповідачу, позивач надала оригінал боргової розписки, власноруч складеної та підписаної ОСОБА_2 , в якій відповідач зазначив, що отримав в позику від ОСОБА_6 кошти в розмірі 18 (вісімнадцять) тисяч доларів та зобов`язався їх повернути у строк до 22 лютого 2022року. В ході розгляду справи сторони не заперечували, що їх зустріч відбулася 10 липня 2021року; в означений день була складена розписка, в нижній частині якої зазначена вказана дата. Написання у верхньому лівому куті розписки «10.06.2021» не спростовує факт наявності між сторонами правовідносин, обумовлених укладенням договору позики грошових коштів.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Аналізуючи зібранні у справі докази, колегія суддів вважає, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами факт отримання грошових коштів за договором позики, адже його пояснення, надані в якості свідка та пояснення свідка ОСОБА_5 про те, що гроші в розмірі 18000,00 доларів відповідачу не передавалися, згідно приписів частини другої статті 1051 ЦК України, слід визнати неприйнятними.

Само по собі звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з заявою про вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, а також пред`явлення до суду позову у цивільній справі №761/5947/25 про визнання договору позики недійсним, за відсутності на час розгляду справи набравших законної сили судових рішень (стаття 82 ЦПК України), не підтверджують доводів відповідача щодо відсутності між сторонами позикових правовідносин та безгрошовість договору позики.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).

Відповідач таку презумпцію не спростував, доводи про безгрошовість договору позики не довів, а також не довів, що складена ним позикова розписка має іншу правову природу, ніж та яка обумовлена укладенням договору позики. Таким чином, право вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за договором позики, яке виникло у неї на підставі чинного правочину, презюмується.

Розміщення в мережі інтернет на платформі YouTube, у власному каналі належному відповідачу, прототипу комп`ютерної відеогри та оголошення для позивача, також не спростовує факт укладення між сторонами договору позики. З пояснень ОСОБА_2 встановлено, що він займається розробленням відеоігор, залученням клієнтів та інвесторів у цій галузі, а відтак повинен мати досвід у оформленні відповідних правовідносин. При цьому, колегія суддів зауважує, що в ході розгляду справи відповідач, заперечуючи проти укладення договору позики та одержання грошей, не надав логічних пояснень та переконливих доказів щодо необхідності складення ним розписки з зобов`язанням повернути кошти у строк до 22 лютого 2022року.

У розписці від 10 липня 2021року ОСОБА_2 зазначив, що позику він бере у доларах.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, серед іншого зазначив, що відсутність посилання стосовно яких саме доларів складено розписку, унеможливлює встановлення остаточного розміру заборгованості та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Однак, суд не звернув уваги на правову позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 19 липня 2021 року у справі № 522/31737/13, згідно якої в будь-якому випадку, не зазначення у розписці якої саме іноземної держави бралася в борг валюта може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача борг в доларах США. Заперечуючи проти позову, у тому числі те, що валютою виниклих між сторонами зобов`язань є саме долари США, відповідач протягом усього часу розгляду справи не надав будь-якого іншого тлумачення зазначених у борговій розписці доларів. Крім того, пояснював, що 10 липня 2021року отримав від позивача 2000,00 доларів США.

За звичаями ділового обороту, що склався в Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США, а відтак слід вважати, що предметом позики були саме долари США, а не іншої іноземної держави.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, в розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Подібних правових висновків Велика Палати Верховного Суду дійшла і в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №757/6367/13-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16 та № 464/3790/16.

Отже, склавши розписку та підписавши її, відповідач, тим самим, взяв на себе зобов`язання повернути позичені кошти в погоджений сторонами строк, однак належним чином зобов`язання з повернення грошей не виконав.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону, зокрема приписи статті 1049 ЦК України та встановленні обставини справи, колегія суддів вважає, що позов підлягає задоволенню шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу за договорами позики в розмірі 18000,00 доларів США.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 07 липня 2025року підлягає скасуванню в порядку статті 376 ЦПК України, як таке, що ухвалено з порушення норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з прийняттям у справі нової постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 18 000,00 доларів США.

Щодо розподілу судових витрат

За частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За загальним правилом, встановленим частинами першою та другою статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема у разі задоволення позову на відповідача.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду від 07 липня 2025року та постановлення нового судового рішення про задоволення позовних вимог, то стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з оплатою судового збору в судах першої та апеляційної інстанціях.

Згідно квитанції про переказ коштів від 08 квітня 2024року, розмір судового збору за подання позову в суді першої інстанції становив 7017,88грн., а за подання апеляційної скарг - 10476,00грн., що підтверджується квитанцією про переказ коштів від 04 серпня 2025року, а всього 17493,88грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 07 липня 2025 року скасувати та прийняти у справі нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 10 липня 2021 року в розмірі 18 000,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 17493,88грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 09 жовтня 2025року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: Л.А. Приходько

С.В. Радченко