ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/2242/24 Номер провадження 22-ц/814/1832/25Головуючий у 1-й інстанції Река А. С. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар: Горбун К.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 січня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району, третя особа: Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Прокоп Олександр Едуардович, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району, третя особа: Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Прокоп Олександр Едуардович про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначаВ, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді двох земельних ділянок (паїв) площею по 4,01 га кожна, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Кам`янопотівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, кадастрові номери земельних ділянок :08:000:0640, та :08:000:0641. В 2020 році його мати склала заповіт на його ім`я, в якому все своє майно після своєї смерті заповідала йому. На дату складання заповіту мати проживала і була зареєстрована в селі Кам`яні Потоки Кременчуцького району, але згодом знялась з реєстрації і переїхала проживати до позивача в село Богданівка Броварського району, де і була зареєстрована. Вважаючи, що за життя його мати була зареєстрована та проживала за однією адресою з ним, тобто в АДРЕСА_1 , де і померла та була похована, позивач не подав нотаріальну заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців, як того вимагає Цивільний кодекс України.

Позивач вказував, що тривалий час проживав в Португалії та Канаді, і не знав, що його мати перед смертю знялась з реєстрації за місцем проживання в селі Богданівка Броварського району Київської області. І тільки в 2024 році коли позивач приїхав в Україну та подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, то отримав довідку від селищної ради про те, що його мати ОСОБА_2 не була зареєстрована, але фактично проживала в АДРЕСА_1 . Приватний нотаріус Кременчуцького нотаріального округу Прокоп О.Е виніс Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку пропущеним строком для прийняття спадщини.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає що пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини та просив суд продовжити йому строк для прийняття спадщини, визначивши додатковий строк в два місяці, достатній для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району, третя особа: Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Прокоп Олександр Едуардович про визначення додаткового строку на прийняття спадщини відмовлено.

В апеляційному порядку рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права без встановлення обставин справи та врахування наданих доказів.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що його мати без його відома була знята з реєстрації за його місцем мешкання ( АДРЕСА_1 ) , проте згідно доказів по справі померла саме за цією адресою.

Як підставу для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, в позові зазначено той факт, що будучи впевнений у тому, що на момент смерті мати позивача була зареєстрована разом із ним за місцем його мешкання, що не потребує від спадкоємця подачі заяви про прийняття спадщини протягом пів року, позивач фактично прийняв спадщину, але не оформив її юридично, документально.

Посилаючись на вказані обставини скаржник просить скасувати рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 січня 2025 року та постановити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Судом встановлено, що матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно копії заповіту від 07 квітня 2000 року, ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, а також все те, що належатиме їй на день смерті та те, на що вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_1 . Зазначений заповіт є чинним, що підтверджується копією Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №77821771 від 30 липня 2024 року.

З копії Державного акту про право приватної власності на землю серії Р2 №620039 вбачається, що ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 8,02 гектари, яка розташована на території Кам`янопотоківської сільської ради, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

З витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-024, №НВ-024 вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами №:08:000:0640, №:08:000:0641 належать ОСОБА_2 .

Згідно довідки Виконавчого Комітету Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області №1676/02-17 від 24 жовтня 2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 була зареєстрована на території Кам`янопотоківської сільської ради за адресою: АДРЕСА_2 та знята з реєстраційного обліку 16.04.2004 року.

Також ОСОБА_2 була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується талоном зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання від 03 вересня 2008 року.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 та Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №3 від 30 липня 2024 року.

З довідки Виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області №330 від 06 липня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , не була зареєстрована, але проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті ОСОБА_2 в даному домоволодінні були зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

30 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокопа О.Е. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Постановою приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокопа О.Е. №373/02-31 від 30 липня 2024 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що ним не надано доказів постійного проживання із спадкодавцем та не подано заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Також в матеріалах справи міститься дозвіл Міністерства у справах імміграції, біженців та громадянства Канади на працевлаштування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , виданий 12.10.2023 року, дата закінчення терміну дії 20.07.2025 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 без будь-яких поважних причин не вчиняв дій з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття, а причини на які він посилається, не являлись для нього об`єктивними, непереборними, істотними труднощами , які б перешкоджали подачі заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк, що свідчить про відсутність підстав для надання позивачу додаткового строку для прийняття спадщини після смерті його матері.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною першою статті 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтями 1220-1221, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця.

Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

В обох випадках спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, і, крім того, юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

Відповідно до статей 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Відповідно до статей 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Виходячи з вище викладеного можливо зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і, кінцево, дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Судом встановлено, що позивач у встановлений законом строк не звертався до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадкового майна. Позивач, у встановлений законом строк повинен був подати до нотаріальної контори заяву про таке бажання, проте він цього не зробив, пославшись на те, що проживає тривалий час в іншій країні, а також на те що вважав себе таким, що прийняв спадщину оскільки раніше мав одне місце реєстраці з матірю , та не був обізнаний про зміни з цього приводу.

Статтею 1272 ЦК України встановлено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15.

Отже, судом можуть бути визнані поважними причинами тільки ті, які свідчать, що у спадкоємця були реальні перешкоди для подання такої заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на момент смерті матері ОСОБА_2 18.11.2021 тобто станом на листопад 2021 року , не перебував закордоном, однак у встановлений законом 6 місячний строк безпосередньо до нотаріуса або за допомогою поштового зв`язку не звертався. Відомості про надання дозволу на проживання та дозвіл на працевлаштування позивача датуються квітнем 2022 року та жовтнем 2023 року, що не свідчить про не можливість позивача звернутися із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк .

Виходячи із сталої судової практики, віддалене проживання спадкоємця від місця відкриття спадщини, зокрема, за кордоном не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою через досить тривалий проміжок часу про прийняття спадщини.До таких висновків дійшовВерховний Суду постанові від15 лютого 2021 року у справі № 569/12599/18.

Як встановлено судом, мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже шестимісячний строк подачі заяви про прийняття спадщини після її смерті закінчився 18 травня 2022 року.

У період з 18 листопада 2021 року до часу звернення до суду 02 вересня 2024 року, тобто, протягом майже трьох років ОСОБА_1 жодних активних дій, спрямованих на прийняття спадщини не вчиняв.

ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів щодо вчинення ним дій, які б свідчили про його волевиявлення про прийняття спадщини після смерті матері, у встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини, при цьому переконання позивача у тому , що він зі спадкодавцем має одне зареєстроване місце проживання у зв`язку із цим ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину в силу ст.1268 ЦК України само по собі не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини.

Також , суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 на час воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється.

Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон). Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України (частина друга статті 4 ЦК України).

Актами цивільного законодавства України є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону (частина четверта статті 4 ЦК України).

Стосовно виміру ієрархії актів цивільного законодавства по горизонталі, то в статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див. рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (див. постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15), Великою Палатою Верховного Суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188 цс 20).

Апеляційний суд бере до уваги висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №676/47/21 викладениі в постанові від 25 січня 2023 року , згідно яких , пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.

Відтак , навіть зважаючи на те , що кінець строку визначеного законодавством для звернення із заявою про прийняття спадщини припадає на час воєнного стану, зважаючи на вищевикладені висновки Верхового Суду, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК , суд зауважує, що строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50 цс 24 у пунктах 150-153 здійснила тлумачення приписів частини першої статті 1269, частини першої статті 1270, частини третьої статті 1272 ЦК України, та сформулювала такі висновки щодо застосування зазначених норм права, а саме те, що обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.

Зважаючи на те, що позивач усвідомлював наявність у ного права на спадкування , проте, протягом тривалого часу не вчиняв активних дій з прийняття спадщини , аргументи щодо фактичного прийняття спадщини та необізнаності позивача про дійсне місце реєстрації спадкодавця, як підстави для надання додатковго строку місцевим судом правильно визнані безпідставними та необґрунтованими, так як позивач не міг не знати в період з 3 вересня 2008 року по день звернення з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, а саме 30.07.2024 року про зняття матері з реєстрації місця її проживання, а тому позов задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а в основному зводяться до невірного тлумачення норм матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі, а тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов