ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 752/15300/21

провадження № 61-2030св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Наталія Володимирівна, Служба у справах дітей Носівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року у складі колегії суддів Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріальногоокругу Черемха Наталія Володимирівна, Служба у справах дітей Носівської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості спадкування та визнання права власності на спадкове майно.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості спадкування та визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 1997 року проживали однією сім`єю, як чоловік і жінка, за адресою: АДРЕСА_1 , вели побут, мали спільний бюджет.

Позивач вказував, що приблизно з 2009 року ОСОБА_5 постійно хворіла, після смерті сина у 2010 році її стан почав погіршуватися: в неї постійно боліла голова, паморочилось в голові, не могла самостійно пересуватися через порушення координації рухів. У 2012 році ОСОБА_5 отримали перелом шийки плеча з відривом бугорка плечової кістки, підвивих в плечовому суглобі; у 2016 році - хімічний опік тильної поверхні лівої ступні; у 2021 році - медіальний перелом шийки лівого стегна, що стало підставою для тотального ендопротезування.

Позивач доглядав свою дружину, опікувався, матеріально забезпечував, однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. 16 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріальногоокругу Черемхи Н. В. із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус йому роз`яснила, що для спадкування за законом існує необхідність встановлення факту проживання з померлою однією сім`єю не менш як п`ять років.

Посилаючись на те, що спадкування після смерті ОСОБА_5 здійснюється за законом і спадкоємцем першої черги в порядку частини першої статті 1266 ЦК України є її онука ОСОБА_4 (оскільки син спадкодавця помер до відкриття спадщини), ОСОБА_2 , як брат спадкодавця, також претендує на спадщину, позивач просив суд:

- встановити факт проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю більш як п`ять років до часу відкриття спадщини, з 1997 року та до дня смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- змінити черговість одержання права на спадкування, визнавши його спадкоємцем першої черги за померлою ОСОБА_5 та визнати за ним право на спадкування;

- визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом в першу чергу на 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 07 червня 2023 року позов задовольнив.

Встановив факт проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_5 однією сім`єю більше як п`ять років до часу відкриття спадщини, з 1997 року та до дня смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві.

Змінив черговість одержання права на спадкування, визнавши ОСОБА_1 спадкоємцем першої черги за померлою ОСОБА_5 та визнав за ним право на спадкування.

Визнав право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом в першу чергу на 1/4 частку квартири, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що докази, які надав позивач підтверджують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю більше п`яти років. Оскільки позивач доглядав за своєю цивільною дружиною, яка через численні хвороби перебувала у безпорадному стані, опікувався нею, матеріально забезпечував, займався похованням, наявні підстави для зміни черговості спадкування та визнання права власності за позивачем на 1/4 частину спірної квартири.

Київський апеляційний суд постановою від 14 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_6 задовольнив.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року скасував і ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 7 411,50 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 7 411,50 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні докази факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції або направити справу на новий розгляд.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Голосіївського районного суду м. Києва.

27 лютого 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 554/4064/17-ц, від 10 листопада 2023 року у справі № 335/3165/21 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що матеріалами справи підтверджується факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

На електронну адресу представника позивача надійшла оскаржувана постанова, яка містить кваліфікований електронний підпис лише судді-доповідача у справі та не містить кваліфікованих електронних підписів усіх суддів.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд встановив що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві померла ОСОБА_5 . Причиною смерті став інфаркт головного мозку. Послуги з поховання надавалися на замовлення ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (т. 1 а. с. 17, 18, 77-87).

На день смерті ОСОБА_5 належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , іншим співвласником квартири є ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 20).

У вказаній квартирі зареєстрованими були ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 194).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н. В. заведено спадкову справу № 6/2021 до майна померлої ОСОБА_5 . Заяви про прийняття спадщини подали: ОСОБА_8 , яка діяла в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 183, 195, 199).

Малолітня ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги за законом до майна ОСОБА_5 , оскільки її батько (син померлої) ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а. с. 21).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується паспортом громадянина України (т. 1 а. с. 196).

Згідно довідки ДП СКТБ «ПІБ АЕС» у період з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 працював в ДП Спеціальне конструкторсько-технологічне бюро «Інституту проблем безпеки атомних електростанцій» на посаді старшого майстра. Отримує пенсію (т. 1 а. с. 74-76).

Згідно із наявних в матеріалах справи копій медичної документації, ОСОБА_5 тривалий час лікувалася (т. 1 а. с. 23-68).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно із абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19 та від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуваннях, самі по собі окремо, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд, за загальним правилом, за власною ініціативою не може збирати докази (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Колегія суддів Верховного Суду виходить з того, що апеляційний суд обґрунтовано звернув увагу на те, що для підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 посилався на дві фотокартки, зроблені разом із ОСОБА_5 (без зазначення дати подій), а також на показання свідків - ОСОБА_10 (сусідки), ОСОБА_11 (родички ОСОБА_5 ) та ОСОБА_12 (родички). Разом із тим, при оцінці належності та достатності таких доказів колегія суддів бере до уваги усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої самі лише свідчення свідків та наявність спільних фотознімків не можуть бути достатньою та самостійною підставою для встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу.

Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц та від 02 жовтня 2024 року у справі № 740/5006/21.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованих висновків про те, що позивач не довів достатніми та достовірними доказами факт його спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи касаційної скарги щодо неналежного підписання оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції відхиляються, оскільки оригінал постанови Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року підписаний усім складом суду, що розглядав справу (т. 2 а. с. 198).

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилався на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Відступлення від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією динамічного тлумачення права як складовими верховенства права (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20).

Верховний Суд дійшов переконання, що не існує підстав для перегляду (відступлення) висновку, викладених у постановах Верховного Суду, оскільки позиція щодо застосування норм процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, є зрозумілою та відповідає принципу правової визначеності. Зазначений правовий висновок є усталеним та застосовується судами при вирішенні подібних спорів, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 належно не обґрунтував необхідності відступлення від висновків Верховного Суду та конкретно не зазначив від яких саме висновків необхідно відступити.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров