ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 185/5047/24

провадження № 61-17467св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Павлоградського районного нотаріального округу Іщик Микола Васильович, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня

2024 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Павлоградського районного нотаріального округу Іщик М. В., ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором від 21 липня 2008 року № 856938/МБ в сумі 71 720,76 доларів США.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 12 квітня 2021 року замінено стягувача у виконавчому листі на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 11 серпня 2021 року видано дублікати виконавчих листів та 13 вересня

2022 року приватним виконавцем відкрито ВП № НОМЕР_1. В рамках виконавчого провадження було накладено арешт на все майно та кошти боржника, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , та квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

05 вересня 2023 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області скасовано заочне рішення від 31 липня 2013 року

у справі № 185/4574/13-ц та за заявою боржника ОСОБА_1 приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження,

а також припинено чинність арешту майна та коштів боржника, скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 22 січня 2024 року задоволено позов ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та стягнуто

з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 71 720,76 доларів США.

Позивач вважав, що уклавши договір купівлі-продажу, відповідач вчинив дії, направлені на шкоду кредитору з метою уникнення від виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредитної заборгованості, яка підтверджена рішенням суду, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду із цим позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 05 серпня 2024 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що договір купівлі-продажу був відплатним, дійсно квартира була передана покупцю та за неї отримані кошти, квартира не перебувала під будь-якими заборонами для відчуження, була спільним сумісним майном подружжя, нотаріусом та сторонами договору було дотримано усіх вимог чинного законодавства, договір був направлений на дійсне настання його наслідків, тобто продаж квартири, а не фіктивну зміну титульного володільця, тому суд вважав, що відсутні підстави для визнання такого договору фраудаторним.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» задоволено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2024 року скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, загальна площа (кв. м): 34,2, житлова площа (кв. м): 14,8, опис: однокімнатна квартира, приміщення: № 1 - сіни, № 2 - кухня, № 3 - жила кімната, 1/2 прим. № І - тамбур, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 17 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського районного нотаріального округу

Іщик М. В., зареєстрований у реєстрі за № 1065. Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру, загальна площа (кв. м):

34,2, житлова площа (кв. м): 14,8, опис: однокімнатна квартира, приміщення: № 1 - сіни, № 2 - кухня, № 3 - жила кімната, 1/2 прим. № І - тамбур, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер РНОНМ 24, індексний номер рішення: 69772426 від 17 жовтня 2023 року, номер відомостей про речове право: 52145441. Припинено право власності за ОСОБА_2 на квартиру, загальна площа (кв. м):

34,2, житлова площа (кв. м): 14,8, опис: однокімнатна квартира, приміщення: № 1 - сіни, № 2 - кухня, № 3 - жила кімната, 1/2 прим. № І - тамбур, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер РНОНМ 24. Стягнуто

з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» сплачений судовий збір по 6 661,60 грн з кожного.

Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», посилаючись на те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на усі фактичні обставини спірних правовідносин та не надав їм повної правової оцінки, а його висновки про те, що будь-які права та інтереси позивача як кредитора продавця оспорюваним правочином не порушені, є передчасними. Зокрема, у справі встановлено, що укладаючи 17 жовтня 2023 року оспорюваний договір купівлі-продажу, продавець ОСОБА_1 був обізнаний про перебування в провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області спору щодо стягнення з нього на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості за кредитним договором та передбачав можливе стягнення з нього на користь позивача боргу.

ОСОБА_1 усвідомлював негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків. Такі дії ОСОБА_1 не можна визнати добросовісними. З огляду на те, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу між відповідачами є способом ухилення від виконання рішення суду, оскільки нерухомість, яка належала ОСОБА_1 та на яку могло бути накладено стягнення в рамках виконавчого провадження, була відчужена іншій особі в період перебування в провадженні суду справи за позовом ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, то дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, як фраудаторного, тобто вчиненого на шкоду кредитору.

Враховуючи задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, апеляційний суд також дійшов висновку про наявність підстав для задоволення похідної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру та припинення його права власності на спірну квартиру.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції

29 листопада 2024 року представник ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - адвокат

Чміль Ю. В. засобами поштового зв`язку направила до Дніпровського апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі в частині розподілу судових витрат, в якій заявник просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» витрати за надання правничої допомоги у розмірі

47 500,00 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року заяву представника ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» - адвоката Чміль Ю. В. про ухвалення додаткового рішення у справі залишено без задоволення.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що представником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - адвокатом Чміль Ю. В. під час перегляду рішення суду першої інстанції в Дніпровському апеляційному суді в будь-яких поданих процесуальних документах не було зазначено, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» очікує понести судові витрати за розгляд справи апеляційним судом, також

у вказаних процесуальних документах не був наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та не надано жодного доказу у підтвердження понесених витрат на правову допомогу.

Судові дебати апеляційним судом були проведені у судовому засіданні

27 листопада 2024 року, проте ні до судових дебатів, ні під час судових дебатів представником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - адвокатом Чміль Ю. В. не було заявлено про витрати на правову допомогу, які понесло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» за час розгляду справи апеляційним судом, або які позивач очікує понести, а також не було заявлено, що докази у підтвердження понесених витрат будуть надані протягом строку, визначеного статтями 141 та 246 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У заяві про ухвалення додаткового рішення адвокат Чміль Ю. В. не навела обставини, з яких вона була позбавлена можливості виконати зазначені вимоги ЦПК України.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні правові підстави для задоволення заяви представника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - адвоката Чміль Ю. В. про відшкодування судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу, а тому у прийнятті додаткового судового рішення відмовив.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у грудні 2024 року засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про ухвалення додаткового судового рішення задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» витрати за надання правничої допомоги

у розмірі 47 500,00 грн.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції проігнорував, що в апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» зазначено про очікуваний розмір понесених судових витрат у сумі 40 000,00 грн.

Відзиви на касаційну скаргу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2025 року відкрито касаційне провадження

у справі за касаційною скаргою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, витребувано із Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області матеріали справи № 185/5047/24 та надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У січні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 185/5047/24.

Ухвалою від 25 вересня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 29 вересня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Позиція Верховного Суду

З огляду на зміст та прохальну частину касаційної скарги, перегляд справи

у Верховному Суді здійснюється лише щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, заявлених у суді апеляційної інстанції; щодо суті спору перегляд справи в порядку касаційного провадження судом касаційної інстанції не здійснюється.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Апеляційний суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, виходив із того, що позивач не надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу. Як вказав суд апеляційної інстанції у мотивувальній частині ухвали, залишаючи заяву представника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» без задоволення, «судові дебати апеляційним судом були проведені у судовому засіданні

27 листопада 2024 року, однак ні до судових дебатів, ні під час судових дебатів представником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - адвокатом Чміль Ю. В. не було заявлено про витрати на правову допомогу, які понесло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» за час розгляду справи апеляційним судом, або які останнє очікує понести, а також не було заявлено, що докази у підтвердження понесених витрат будуть надані протягом строку, визначеного ст. 141 та 246 ЦПК України».

Разом з тим матеріали справи свідчать, що в апеляційній скарзі (а. с. 162-171 т. 1) ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» зазначило про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), які позивач поніс в суді першої інстанції і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, який становить 40 000,00 грн.

У свою чергу додатки до заяви позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу від 29 листопада 2024 року (а. с. 1-10

т. 2) у розмірі 47 500,00 грн містять копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я Чміль Ю. В.; ордера від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»; договору про надання правової допомоги від 02 січня

2024 року; додатку № 1 до цього договору; акта про надання правової допомоги від 29 листопада 2024 року № 7.

Отже, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, зокрема особа, яка подала апеляційну скаргу, подала суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 134 ЦПК України), а також щодо того, що позивач надав суду відповідні докази понесених витрат.

Разом з тим підстав для задоволення касаційної скарги у повному обсязі та прийняття нового рішення у справі про стягнення 47 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суду касаційної інстанції немає з огляду на таке.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних

з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод

і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація

і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року

у справі № 910/12876/19).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані

з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката,

в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене статтею 141 ЦПК України.

Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Апеляційний суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, не врахував частину восьму статті 141 ЦПК України, згідно з якою у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За умови недотримання ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» частини восьмої

статті 141 ЦПК України, на що вказував суд апеляційної інстанції, заява позивача мала бути залишена апеляційним судом без розгляду, замість залишення її без задоволення.

Окрім цього, як свідчать надані ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заява про стягнення судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу та документи, додані до неї, заявник просив стягнути витрати у загальній сумі 47 500,00 грн, понесені як у суді першої, так і апеляційної інстанцій. Суд апеляційної інстанції також не надав цьому оцінку.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не дослідили, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд (згідно із пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених

у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги, ураховуючи, що оскарження судових витрат, до яких входять витрати на професійну правничу допомогу, не є об`єктом справляння судового збору, суд касаційної інстанції не знаходить підстав для розподілу судових витрат у суді касаційної інстанції на дату прийняття постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець