Справа № 697/384/25
Провадження № 2/697/440/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Деревенського І.І.,

за участю:

секретаря судових засідань Задорожнього К.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Каневі Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , позивач) звернулася до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 , відповідач) про виселення.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 24 жовтня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області, Лагутінською Є.П., 23.10.2003 і зареєстрованого в реєстрі за № 1-1508.

Позивачка зазначає, що у будинку, який належить їй на праві приватної власності, проживає відповідач разом з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Також стверджує, що якийсь час вони мешкали у її будинку, але вони не є членами її родини та не є колишніми членами родини. Фактично вона дозволила відповідачу проживати у її будинку до того, як вона винайме чи придбає собі квартиру для проживання. Однак по теперішній час відповідач не звільняє її помешкання, погрожує їй, вчиняє психологічне насильство, звільнити будинок у добровільному порядку відповідач відмовляється. Ніяких комунальних послуг відповідач не сплачує та з незрозумілих причин «залишив за собою право» мешкати у будинку, не пояснюючи підстав такого права. Також позивач стверджує, що відповідачку та її дітей було знято з реєстрації за вищевказаною адресою будинку 18.10.2024. Також позивачка зазначає, що між нею та відповідачкою відсутні будь-які договірні відносини з приводу спірного житла, а також те що відповідач за вказаною адресою не зареєстрований, позивачка не бажає проживати разом з відповідачкою в одному будинку.

У зв`язку з вищевикладеним, позивачка просить суд, усунути її перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з будинку АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не перешкоджати позивачці в користуванні будинком АДРЕСА_1 .

07.04.2025 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області справу прийнято до свого провадження та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 05.05.2025 (а.с.50).

02.05.2025 відповідач ОСОБА_3 через канцелярію суду подала відзив на позовну заяву згідно якого просила закрити справу за позовом ОСОБА_2 про виселення, як таку, що порушує права і свободи людини. Відзив обгрунтовує тим, що 24.10.2003 між нею та ОСОБА_6 (на даний час - ОСОБА_2 ) було укладено Договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Лагутінською Є.П. з занесенням до реєстру для реєстрації нотаріальних дій за №1-1508. Отже, відповідно до законодавства договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Якщо відповідно до законодавства договір підлягає обов`язковій державній реєстрації, він вважається укладеним з моменту такої реєстрації. Зазначені твердження дають змогу припускати, що майно та майнові права на право власності за договором дарування у обдаровуваного існують доти доки не встановлено інше. Зазначає, що беручи до уваги вищенаведені норми прямої дії: які чітко встановлюють момент набуття та припинення права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку; які визначають безспірним той факт, що до моменту прийняття обдаровуваною безпосередньо самого майна, документів, що посвідчують право власності (посвідчений нотаріусом Договір дарування), будинкової книги майно належить дарувальпику, навіть якщо Договір дарування є нотаріально посвідченим і зареєстрованим в Реєстрі чи БТІ. Відповідачка стверджує, оскільки станом на теперішній час у її безпосередньому володінні знаходяться: житловий будинок, що зазначено у договорі дарування, в якому вона фактично проживаю зі своєю родиною з 2002 року і який відповідачка не передавала ОСОБА_2 , а отже і символи у вигляді ключів від зазначеного майна теж не передавались; оригінал документу на право власності - Договір дарування; оригінал будинкової книги тому на думку відповідачки встановлено факт належності майна відповідачці, як дарувальнику, на підставі прямих норм ЦКУ. Відповідачка вважає вимоги ОСОБА_2 не лише не прийнятними, а й такими, що порушують її спокій, який впливає на її емоційний стан та на її життя, тож є зазіханням на життя і здоров`я людини. Також повідомила, що вона має намір подати письмову заява щодо скасування нотаріальної дії, яка є предметом розгляду, а саме Договір дарування зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1 -1508 від 24.10.2003, яка буде направлена до приватного нотаріуса Лагутінської Є.П., оскільки в силу прямої імперативної норми він є нікчемним, адже на момент укладання угоди відповідачка мала малолітню дитину доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .. Також зазначає, що крім вказаного в Договорі дарування житлового будинку, іншого житла на праві власності не має, також підтверджує, що фактичної передачі нерухомого майна за Договором дарування нею ОСОБА_2 не здійснювалося, що також підтверджується наявними в її безпосередньому володінні оригіналами правовстановлюючих документів, на зазначене в договорі майно та вона із своєю родиною продовжують проживати в будинку після укладення договору дарування (а.с. 34-66).

05.05.2025 підготовче судове засідання було відкладено на 11.06.2025, у зв`язку із неявкою відповідачки.

11.06.2025 підготовче судове засідання було відкладено на 01.07.2025 за клопотанням представника позивача.

01.07.2025 підготовче судове зсідання було відкладено до 07.08.2025, у зв`язку із неналежною поведінкою відповідачки.

01.07.2025 від відповідачки ОСОБА_3 надійшла заява повідомлення (а.с.75-95).

07.08.2025 підготовче судове засідання було відкладено до 28.08.2025, у зв`язку із неявкою відповідачки.

28.08.2025 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду на 25.09.2025 (а.с.105-106).

25.09.2025 від відповідачки ОСОБА_3 через канцелярію суду надійшла заява повідомлення щодо мирного врегулювання спору (а.с.110-133).

25.09.2025 судове засідання відкладено до 02.10.2025 у зв`язку із неявкою у судове засідання відповідачки.

У судовому засіданні 02.10.2025 судом завершено розгляд справи та суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку із чим оголошено перерву для виготовлення повного тексту судового рішення до 09.10.2025.

Під час судового засідання позивач ОСОБА_2 25.09.2025 зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, наполягала на задоволенні позову у повному обсязі, зазначила, що вона не бажає врегульовувати спір мирним шляхом та на умовах викладених відповідачкою, зазначила, що вона являється власницею будинку на підставі договору дарування.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Васянович В.В. зазначив, що позовні вимоги підтримує із підстав викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити у повному обсязі, зазначив, що доводи викладені відповідачкою у її відзиві та заявах є необґрунтованими, безпідставними та такими що не відповідають дійсності. Також просив надати йому термін для подачі відповідної заяви про стягнення витрат на правову допомогу передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

У судове засідання відповідач ОСОБА_8 не з`явилася про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила, однак 02.05.2025 відповідачкою був поданий відзив на позовну заяву з викладенням своєї думки.

Заслухавши осіб, які приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Статтею 41Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 47 Конституції України проголошує, щокожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

З урахуванням вказаних вище норм права слідує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок (ст. ст. 379, 380 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 являється власницею житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатом до договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П. від 24.10.2003, зареєстрованого в реєстрі за №1-1508, дублікат договору виданий 24.10.2023 та зареєстрований в реєстрі №155 (а.с.12-13) та копією договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Лагутінською Є.П. від 24.10.2003, зареєстрованого в реєстрі за №1-1508 (а.с.51-52) та копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №363377719 від 26.01.2024 (а.с.14-15).

В позовній заяві позивач зазначила, що відповідач та її діти були зняті з реєстрації у спірному будинку 18.10.2024, що також підтверджується будинковою книгою для прописки (реєстрації) громадян, які проживають по АДРЕСА_1 , з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за заявою власника 18.10.2024 були зняті з реєстрації за вищевказаним адресом (а.с.16-19).

З відповіді управління «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Канівської міської ради №116 від 13.02.2025 на запит суду, вбачається, що згідно з реєстром територіальної громади інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відсутня (а.с.26).

З доданих до матеріалів справи доказів вбачається, що відповідачка та її діти були зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 з 23.10.2017 року по 18.10.2024 за вимогою власника.

В судовому засіданні судом встановлено, що позивач та відповідач спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом, та не мають взаємних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

У практиці Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Отже, під час вирішення справи про виселення особи, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст. 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права особи на користування житлом. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається та засобами, які використовуються для її досягнення.

Матеріали справи не містять відомостей, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку, то вона має право проживати в даному будинку на законних підставах лише за згодою власника будинку та укладеним між ними письмовим договором найму жилого приміщення.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Передбачаючи право власника квартири на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦК України).

Під час розгляду справи встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка, у свою чергу, не надала суду жодних доказів того, що вона правомірно, добросовісно та належним чином користується та проживає у будинку, який на праві власності належить позивачці.

Судом встановлено, що позивач не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідач без правових підстав займає житлове приміщення та чинить перешкоди власнику будинку у її праві користування та розпорядженні майном, між позивачем та відповідачем договір найму жилого приміщення не укладався, будь які домовленості щодо проживання відповідача з членами її родини у спірному будинку між ними не досягнуто.

Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що відповідач чинить перешкоди в користуванні будинком, погрожує позивачці та вчиняє психологічне насильство та у добровільному порядку відмовляється звільнити її помешкання.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 ЦК України.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 , від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19.

Аналіз положень глави 402 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

З урахуванням того, що позивачкою не заявлено вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення позову, у зв`язку з чим необхідно усунути перешкоди у користуванні приватною власністю ОСОБА_2 шляхом виселення ОСОБА_3 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд відхиляє твердження відповідачки щодо нікчемності договору дарування, оскільки матеріали справи не містять відомостей його скасування, визнання недійсним чи нікчемним, а містять лише посилання відповідачки про наміри визнати такий договір нікчемним.

Крім того, відповідачем при даної справи в суді не заявлялись клопотання щодо витребування будь-яких документів на підставі яких посвідчувався договір дарування будинку, залучення інших учасників до процесу.

Суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні будинком АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_2 слід стягнути 1211,20 грн. судового збору.

02.10.2025 в судовому засіданні представником позивача адвокатом Васяновичем В.В. було заявлено клопотання про намір подати докази сплати правової допомоги протягом 5 днів після проголошення рішення, у відповідності до абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Як визначено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, представнику позивача адвокату Васяновичу В.В. необхідно подати докази щодо розміру понесених позивачем судових витрат на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 13, 76-82, 89, 141, 258,259, 263, 264, 265, 272-274, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не перешкоджати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у користуванні будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Представнику позивача адвокату Васяновичу Вячеславу Валерійовичу протягом п`яти днів після ухвалення рішення подати до суду докази щодо розміру понесених позивачем судових витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи відповідно до п.4 ч.5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП невідомий, останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий І . І . Деревенський