____________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/782/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2025 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Скриль Ю.А.,

за участі секретаря судового засідання Остапчук О.Є.,

за участю:

представника позивача - адвоката Поліщук А.В.,

представника відповідача - адвоката Тимчука О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Споживчого товариства «Альтаїр-3» про визнання п.2.6 договору асоційованого членства недійсним, стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2024 року позивач звернувся до Приморського райсуду м. Одеси з позовними вимогами про визнання п.2.6 договору асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР, укладеного 04.10.2018 між ОСОБА_1 та Споживчим товариством «Альтаїр-3» недійсним та стягнення зі Споживчого товариства «Альтаїр-3» на його користь грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.10.2018 між Споживчим товариством «Альтаїр 3» та ОСОБА_1 укладений договір асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов`язання забезпечити будівництво будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в строк - ІІІ квартал 2020 року та після здачі будинку в експлуатацію передати позивачу закріплений за ним об`єкт нерухомості, а саме квартиру під будівельним номером АДРЕСА_1 загальною площею 62,3 кв.м. В свою чергу, згідно п. 1.2, 2.1 вказаного Договору позивач як пайовик, зокрема, зобов`язався прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї частки в Товариство в розмірі 44 877, 00 доларів США, що станом на момент укладення Договору становило 1 270 920, 00 грн. в порядку, передбаченому додатком № 2 до Договору. Крім того, позивач зобов`язався прийняти на себе в розмірі цільового внеску частину витрат, пов`язаних з утриманням Товариства, реалізацією його статутних цілей і завдань. Згідно п.2.2 Договору внесення частки Пайовиком здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Товариства або внесення готівкових коштів в касу Товариства в національній валюті України, визначеному в Додатку № 2 до цього Договору. Додатковою угодою від 28.09.2021, зокрема, внесено зміни до п.4.2.1 Договору та визначено строк закінчення будівництва будинку ІІІ квартал 2021 року. Свої зобов`язання за Договором позивач виконував належним чином до того часу, поки відповідач не прострочив визначений в додатковій угоді від 28.09.2021 строк закінчення будівництва. Тому з лютого 2022 року позивач призупинив сплачувати відповідачу будь-які платежі за Договором. Пунктом 3.1.5. Договору передбачено, що позивач має право вимагати від Товариства розірвання Договору в разі невиконання Товариством своїх зобов`язань згідно п. 4.2.1 цього Договору і повернення фактично внесеної Частки на момент розірвання даного Договору, протягом 20-ти банківських днів з моменту розірвання цього Договору. Таким чином, у зв`язку з простроченням строку будівництва будинку позивач мав право вимагати від відповідача розірвання Договору та повернення всіх сплачених платежів. Проте таким правом позивач одразу не скористався, оскільки намагався узгодити з відповідачем новий строк закінчення будівництва будинку. Проте з цього приводу сторони не змогли дійти згоди. В січні 2024 року позивач отримав від відповідача лист № 353-11 від 10.01.2024, в якому Товариство повідомило позивача про розірвання Договору асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР в односторонньому порядку через невиконання позивачем своїх зобов`язань за вказаним Договором. Також цим листом було повідомлено, що з позивача будуть утримані кошти у розмірі 20% від розміру частки, вказаного в п.2.1 Договору, в якості договірної санкції. Так, п. 2.3. Договору визначено, що у разі недотримання Пайовиком строків або (та) умов сплати платежів Товариство має право в односторонньому порядку внаслідок невиконання Пайовиком своїх зобов`язань за Договором. У разі прострочення виконання Пайовиком будь-якого зі своїх зобов`язань по п.2.2 цього Договору більш, ніж на 20 робочих днів Товариство має право розірвати Договір в односторонньому. При розірванні цього Договору з цих підстав Товариство утримує з Пайовика кошти у розмірі 20% від розміру частки, вказаної в п. 2.1 цього Договору як договірної санкції за невиконання зобов`язань Пайовика. Таким чином, формально Договір асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018 було розірвано з ініціативи відповідача, але першочерговою передумовою його розірвання стало саме невиконання відповідачем своїх відповідача щодо строків закінчення будівництва. Водночас дії позивача щодо припинення сплати платежів за Договором були правомірними та узгоджувались із положенням ч.3 ст. 538 ЦК України, згідно якої у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. При цьому, відповідачем були не дотримані вимоги норми абз. 2 ч.2 ст. 538 ЦК України щодо необхідності своєчасного повідомлення позивача про те, що він не зможе виконати свій обов`язок щодо закінчення будівництва будинку своєчасно у передбачений Договором строк. На сьогоднішній день відповідач відмовляється повертати позивачу кошти навіть з вирахуванням 20% штрафної санкції, яку він застосував до позивача без наявності на те правових підстав. Свою відмову відповідач мотивує тим, що позивач спершу повинен підписати додаткову угоду до Договору, в якій він погодиться на вирахування штрафних санкцій. За таких обставин позивач змушений звернутись до суду із вказаним позовом про стягнення із відповідача усіх сплачених ним платежів за Договором асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018.

Сторона позивача у позові заявляє вимогу про визнання пункту 2.6 Договору, яким передбачено, що у випадках, коли за цим Договором передбачається повернення частки (частини частки) Пайовикові, сума коштів, що повертають визначається розміром фактично сплачених грошових коштів в гривні на момент вирахування санкцій за невиконання Пайовиком своїх зобов`язань; при цьому сума частки, яка підлягає поверненню не індексується і на неї нараховуються відсотки. Пункт 2.6 Договору очевидно є несправедливими та таким, що створює істотний дисбаланс між сторонами. Адже з одного боку умовами договору передбачено, що усі платежі, які повинен здійснити позивач прив`язані до курсу долара США, а з другого боку - при поверненні платежів позивачу така прив`язка не застосовується. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Таким чином, позивач вважає, що п. 2.6 договір асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191- КР на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» слід визнати недійсним.

Окрім цього у позовних вимогах позивач порушує питання щодостягнення неустойки у розмірі 3% від вартості замовлення, при цьому в обґрунтування зазначає, що оскільки відповідачем були порушені строки здачі будинку в експлуатації, то відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з останнього на користь позивача слід стягнути неустойку в розмірі 3% вартості замовлення, що становить 1 346, 31 долар США (3% від 44 877, 00 доларів США).

У строк, передбачений Договором (ІІІ квартал 2021 року) року СТ «Альтаїр 3» свої зобов`язання не виконало. Будинок не прийнятий в експлуатацію по теперішній час.

Виходячи з вищенаведеного сторона позивача просить суд:

-визнати недійсним п. 2.6 договору асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР, укладеного 04.10.2018 між ОСОБА_1 та Споживчим товариством «Альтаїр 3»;

-стягнути зі Споживчого товариства «Альтаїр 3» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 34 058, 62 доларів США, з яких: - 32 712, 31 доларів США - платежі, що були сплачені ОСОБА_1 за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018р.; - 1 346, 31 доларів США- неустойка;

стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу адвоката. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази понесених судових витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом даної справи становить 42 000, 00 грн, що складається із витрат на правничу допомогу адвоката.

04.11.2024 ухвалою Приморського райсуду м. Одеси справу направлено до Київського районного суду за підсудністю в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа розподілена судді Скриль Ю.А.

Ухвалою судді від 25.11.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначене підготовче засідання.

Від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 27.01.2025 задоволено: витребувано зі Споживчого товариства «Альтаїр-3» належним чином завірені докази сплати ОСОБА_1 першого внеску за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018. Підготовче засідання відкладене до 24.02.2025.

14.02.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача частково не погоджується з нею, вважаючи, що позивач невірно та неповно трактує та застосовує норми матеріального права. При цьому зазначив, що відповідно до укладеного між сторонами договору Пайовик уповноважує Товариство виконати такі дії:реалізувати статутні цілі і завдання відповідно до Статуту Товариства; забезпечити будівництво Будинку;розпорядитися внесеною ним Часткою відповідно до умов цього Договору та Статутом Товариства.Характеристика Об`єкта закріплюється в Додатку № 1 («Специфікація») до даного Договору, який є невід`ємною частиною Договору.На виконання умов Договору асоційованого членства у споживчому товаристві ОСОБА_1 сплатив 723 260,00 (сімсот двадцять три тисячі двісті шістдесят гривень 00 копійок) гривень, що підтверджується прибутковими касовими ордерами. З 2022 року позивач припинив виконувати зобов`язання зі сплати Частки, про що безпосередньо зазначено позивачем у позовній заяві. Таким чином ОСОБА_1 порушив умови Договору асоційованого членства у споживчому товаристві, у зв`язку з чим 10 січня 2024 року Споживчим товариством «Альтаїр 3» йому було надіслано лист про розірвання Договору. Станом на вересень 2021 року будівельні роботи у будинку було завершено та ОСОБА_1 отримав можливість володіти та користуватись квартирою, яка є предметом Договору асоційованого членства у споживчому товаристві. Але незважаючи на це, відмовився виконувати своє зобов`язання щодо сплати грошових коштів.Оскільки Договір розірвано у зв`язку з порушенням його умов Пайовиком, то відповідно до п. 2.3 Договору Товариство має право утримати з Пайовика кошти в розмірі 20% (двадцять відсотків) від розміру Частки вказаної у п. 2.1. цього Договору, як договірної санкції за невиконання зобов`язань Пайовика. Таким чином поверненню Пайовику у зв`язку з розірванням Договору підлягають грошові кошти у сумі 469 076,00 грн.Вказаним Договором асоційованого членства чітко встановлено обов`язок Товариства у випадку розірвання Договору - повернути пайовику суму Частки, яка фактично була ним внесена в гривні на момент розірвання цього Договору (п. 2.6. Договору). Та чітко встановлено право пайовика вимагати від Товариства повернення фактично внесеної ним Частки на момент розірвання Договору (п.3.1.5. Договору).Відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем Договору (а саме - пункти 2.З., 2.6., 3.1.5., 5.2) у відповідача у випадку розірвання цього Договору наявний обов`язок з повернення позивачу 469 076,00 грн. - суми фактично сплачених позивачем грошових коштів в гривні за вирахуванням договірної санкції.У відповідача відсутній обов`язок з повернення позивачу суми грошових коштів, виходячи з еквіваленту до долару США, як цього вимагає позивач.За умовами Договору відсутнє зобов`язання Товариства з повернення позивачу суми внесеної ним частки, виходячи з еквіваленту в іноземній валюті. Навпаки, умовами Договору чітко встановлено, що сума коштів, що повертається пайовику визначається розміром фактично сплачених ним грошових коштів в гривні.Відсутні жодні правові підстави (ані законодавчі, ані договірні) для повернення відповідачем у випадку розірвання Договору будь-якої іншої суми коштів ніж 469 076,00 грн - сума фактично сплачених позивачем грошових коштів в гривні за вирахуванням договірної санкції.Вірність доводів відповідача про те, що необхідно розрізняти обов`язки, встановлені Договором, та виходячи з цього розрізняти валюту відповідного зобов`язання в залежності від обов`язку сторони, підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16, відповідно до якого Верховний Суд ідентифікує зобов`язання з повернення коштів отриманих за договором як окреме інше зобов`язання, яке виникає у зв`язку з розірванням договору - та саме в межах якого визначається сума коштів, яка підлягає поверненню, а також порядок і строки їх повернення, наводячи таке: «Тобто у договорі сторони погодили як припинення попереднього зобов`язання шляхом розірвання договору, так і виникнення між ними у зв`язку із цим іншого зобов`язання з повернення коштів, отриманих за договором, який сторони розірвали, визначивши суму коштів, яка підлягає поверненню, а також порядок і строки їх повернення». Сторона заперечує щодо застосування до спірних правовідносин статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачі», посилаючись при цьому на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17. Натомість вважає, що правовідносини, що випливають з Договору асоційованого членства у споживчому товаристві, регулюються Законом України «Про споживчу кооперацію». ОСОБА_1 не є споживачем у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки предметом Договору є участь Пайовика в реалізації статутних цілей і завдань Товариства з метою забезпечення Товариством фінансування будівництва Будинку. Сама організаційно-правова форма споживчого товариства не передбачає існування «слабкої сторони», адже метою Товариства є задоволення економічних, соціальних, та інших потреб його членів (асоційованих членів), а не отримання прибутку за рахунок продажу товарів, надання послуг та виконання робіт. Тобто у даному випадку інтереси Споживчого товариства та його члена (асоційованого члена) співпадають і полягають у фінансуванні будівництва Будинку та в наступному отриманні Пайовиком Об`єкта. Таким чином, правовідносини, що склались між ОСОБА_1 та Споживчим товариством «Альтаїр 3» не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», та, відповідно, позовна вимога щодо визнання недійсним п. 2.6 Договору асоційованого членствау споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018 не підлягає задоволенню, оскільки є безпідставною.Виходячи з аналогічних тверджень щодо незастосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів», сторона відповідача заперечує щодо стягнення з нього неустойки у розмірі 3%.Стосовно зазначених у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідач вказує, що відповідні заперечення бути надані відповідачем у випадку заявлення про стягнення судових витрат з наданням позивачем документів на їх обґрунтування, з огляду на наступне.

З наведених доводів та аругментів, представник відповідача просить задовольнити позовні вимоги частково, а саме: стягнути зі Споживчого товариства «Альтаїр 3» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 469 076,00 гривень, в решті позовних вимог відмовити.

19.03.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. В обґрунтування цієї заяви сторона позивача зазначила, що ураховуючи наданий представником відповідача розрахунок платежів, вчинених ОСОБА_1 за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191- КР від 04.10.2018, вважає за необхідне зменшити розмір позовних вимог. Так, згідно доданих до цієї заяви розрахунків загальна сума таких платежів, які відповідач зобов`язаний повернути складає 26 729, 27 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 19.03.2025 (41, 57 грн. за 1 долар США) складає 1 111 135, 75 грн. Як і при поданні позовної заяви сторона позивача здійснила розрахунок, виходячи із грошового еквівалента у доларах США щодо кожного платежу за курсом, визначеним НБУ станом на день такого платежу, що відповідає положенням ст. 533 ЦК України. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (частина 1). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина 2). Крім того, слід зазначити, що розмір неустойки, визначений при поданні позову залишається незмінним, оскільки відповідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» розмір неустойки вираховується не із суми вчинених платежів, а з загальної вартості замовлення, що в даному випадку становить загальний розмір частки позивача (згідно п. 2.1 Договору 44877, 00 доларів США). Отже, з відповідача слід стягнути грошові кошти у з розмірі 28 075, 58 доларів США, з яких: - 26 729, 27 доларів США - платежі, що були сплачені ОСОБА_1 за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018; - 1 346, 31 доларів США- неустойка (3% від 44877, 00 доларів США). Таким чином сторона позивача просить суд зменшити розмір позовних вимог та вважати їх наступними:

- визнати недійсним п. 2.6 договору асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018 між ОСОБА_1 та Споживчим товариством «Альтаїр 3»;

- стягнути зі Споживчого товариства «Альтаїр 3» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 28 075, 58 доларів США, з яких: - 26 729, 27 доларів США - платежі, що були сплачені ОСОБА_1 за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018;- 1 346, 31 доларів США- неустойка;

- стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу адвоката. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази понесених судових витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

У підготовчому засіданні 20.03.2025 суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання сторони позивача та прийнято заяву про зменшення позовних вимог. У зв`язку з прийняттям зменшення позовних вимог, розгляд справи відкладено на 17.04.2025 з метою надання відповідачу строку на подачу відзиву.

16.04.2025 представник відповідача подав відзив на уточнену 19.03.2025 позовну заяву, у якій також просив визнати поважними причини пропуску строку, визначеного для подання відзиву на позов.

У відзиві на позов із зменшеними позовними вимогами з наведених аргументів та доводів, викладених у відзиві на позовну заяву у первісній редакції, та наполягає на частковому задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 469 076,00 гривень, в решті позовних вимог - відмовити.

У підготовчому засіданні 17.04.2025 задоволено клопотання сторони відповідача, визнані поважними причини пропуску строку для подання відзиву та долучено до матеріалів справи. Розгляд справи відкладений з метою надання стороні позивача підготувати та надати відповідь на відзив.

22.04.2025 представником позивача подана відповідь на відзив, відповідно до якої щодо твердження відповідача про завершення будівництва та набуття позивачем права користування квартирою зазначає, що твердження відповідача про те, що будівельні роботи у будинку були завершені, а також про те, що позивач отримав можливість володіти та користуватися квартирою, є безпідставними та не відповідають вимогам чинного законодавства України. Відповідно до статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», об`єкт будівництва вважається завершеним лише після його прийняття в експлуатацію. Цією ж статтею передбачено, що право на виконання будь-яких дій з об`єктом (у тому числі його використання, набуття права власності, здійснення реєстраційних дій тощо) виникає лише після державної реєстрації права власності на об`єкт, який введено в експлуатацію. Таким чином, факт передання ключів від квартири та складення відповідного акту у вересні 2021 року не свідчить про фактичне завершення будівництва або набуття позивачем права володіння чи користування нерухомістю. Це лише формальна дія, яка не має правового значення без належного завершення будівництва та введення об`єкта в експлуатацію. Більше того, відповідно до частини першої статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту його прийняття в експлуатацію та державної реєстрації права власності. До цього моменту особа не може вважатися власником і не має права володіти, користуватися чи розпоряджатися таким майном. У даному випадку будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не введений в експлуатацію, про що свідчить лист Державної інспекції архітектури та містобудування України від 27.01.2025 року № 383/03/18-25. У зазначеному листі прямо вказано, що інформації та документів, що засвідчують прийняття вищевказаного житлового будинку в експлуатацію, у Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині станом на 27.01.2025 року - не виявлено. Це офіційне підтвердження того, що будівництво не було завершено в установленому порядку, а отже, будь-які заяви відповідача про завершення будівництва є юридично нікчемними. Щодо посилання на договір асоційованого членства в споживчому товаристві, зауважимо, що такий договір не породжує права власності на об`єкт незавершеного будівництва, а лише фіксує намір сторін щодо набуття такого права після завершення будівництва та виконання сторонами відповідних зобов`язань.Станом на сьогоднішній день будівельні роботи в будинку не були завершені в розумінні законодавства, оскільки будинок не введено в експлуатацію, передання ключів та складання акту у вересні 2021 року не надає позивачеві права володіння, користування чи розпорядження квартирою, а право користування та набуття права власності на нерухомість виникає виключно після завершення будівництва та державної реєстрації відповідного права, чого не було здійснено. Лист Державної інспекції архітектури та містобудування України № 383/03/18-25 від 27.01.2025 року офіційно підтверджує факт відсутності інформації про введення будинку в експлуатацію. Твердження відповідача про можливість користування квартирою та завершення будівництва є юридично необґрунтованими, суперечать фактичним обставинам та положенням чинного законодавства України. Щодо безпідставності утримання відповідачем 20% вартості частки як договірної санкції. Доводи відповідача про правомірність утримання коштів у розмірі 20% від частки за Договором є безпідставними та не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства України: позивач сумлінно та належним чином виконував свої зобов`язання за Договором до моменту, коли саме відповідач порушив зобов`язання щодо завершення будівництва в строки, встановлені додатковою угодою від 28.09.2021 року. Внаслідок цього, з лютого 2022 року позивач призупинив виконання своїх зобов`язань зі сплати платежів на законних підставах. Згідно з частиною третьою статті 538 Цивільного кодексу України, у разі невиконання однією із сторін свого обов`язку, або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає його у встановлений строк або виконає його не повністю, інша сторона має право зупинити виконання свого зобов`язання. Таким чином, дії позивача відповідали законодавству та були реакцією на порушення з боку відповідача. Більше того, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 538 ЦК України, сторона, яка не в змозі виконати своє зобов`язання у встановлений строк, зобов`язана повідомити іншу сторону про це. Відповідач не надав позивачеві своєчасного повідомлення про неможливість завершення будівництва в строк, встановлений додатковою угодою, чим порушив зазначену норму. Окрім цього, позивач зазначає, що пунктом 3.1.5 Договору передбачено право позивача вимагати його розірвання у разі невиконання відповідачем зобов`язань, зокрема за пунктом 4.2.1 щодо завершення будівництва. Відповідно до цього пункту, Товариство зобов`язувалося завершити будівництво та передати об`єкт у визначений строк. Через невиконання цих умов позивач набув право на одностороннє розірвання договору з вимогою повернення всієї сплаченої частки протягом 20 банківських днів. Незважаючи на наявність підстав для негайного розірвання договору, позивач не скористався цим правом одразу, виявляючи добросовісність і бажання досягти компромісу. Позивач намагався погодити новий строк завершення будівництва, однак відповідач не пішов на зустріч, і сторони не змогли досягти згоди. У січні 2024 року позивач отримав лист № 353-11 від 10.01.2024 року, яким Товариство повідомило про одностороннє розірвання договору №1/191-КР, що суперечить умовам договору та не є наслідком порушень з боку позивача. Таким чином, ініціатором і першопричиною розірвання договору виступив сам відповідач, не виконавши зобов`язання зі своєчасного завершення будівництва. Посилання відповідача на пункт 2.3 Договору як підставу для утримання 20% частки також є безпідставним. Цей пункт може бути застосований виключно у випадку, коли розірвання Договору спричинено порушенням з боку Пайовика. У даному ж випадку причиною розірвання стало порушення умов договору саме Товариством, що виключає застосування санкцій до позивача. Таким чином, утримання Товариством 20% вартості частки є неправомірним, оскільки позивач не порушував умов договору, а лише реалізував своє право на зупинення виконання зобов`язань згідно з ч. 3 ст. 538 ЦК України; порушення умов договору допущено Товариством - щодо строків завершення будівництва; одностороннє розірвання договору Товариством не може тягнути за собою санкції для Пайовика, якщо саме Товариство порушило зобов`язання; положення пункту 2.3 договору не застосовне у цій ситуації, оскільки не виконані умови його реалізації. У зв`язку з цим позивач вважає, що всі сплачені ним кошти підлягають поверненню у повному обсязі. Доводи відповідача щодо відсутності в нього обов`язку повертати позивачу суму грошових коштів, виходячи з еквівалента в доларах США, є безпідставними. Викладення умов Договору відповідачем є одностороннім та викривленим. Так, абзац 3 пункту 2.1 Договору чітко встановлює, що Пайовик здійснює внесення частки виключно у гривні, проте виходячи з розміру частки, закріпленого в еквіваленті долара США за курсом НБУ на день сплати платежу. Це означає, що кожен платіж був безпосередньо прив`язаний до долара США, і фактична гривнева сума кожного внеску змінювалася в залежності від курсу валют. Саме в такому еквіваленті (в доларах США) була визначена фінансова модель виконання зобов`язань за Договором. По-друге, у Додатку № 2 до Договору сторони прямо визначили, що розмір платежів встановлюється в доларах США як незмінна величина, а гривневий еквівалент визначається на день платежу згідно з курсом НБУ. Це ще раз підтверджує, що всі внески були прив`язані до конкретної суми у валюті, а гривнева форма лише слугувала платіжним засобом. Водночас, використання лише гривневого еквівалента при поверненні частки, як на цьому наполягає відповідач, призводить до грубого дисбалансу сторін у договорі, оскільки в такому разі Пайовик не отримує фактичного повернення коштів, внесених за умов прив`язки до долара. Таке положення, передбачене в п. 2.6 Договору, є несправедливим у сенсі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

24.04.2025 від представника позивача надійшла заява про зміну предмета позову, відповідно до якої просить змінити предмет позову, визначивши стягнення з відповідача грошових коштів у гривнях у розмірі, еквівалентному 28 075,58 доларів США, за офіційним курсом НБУ на день платежу. Відповідно до ст. 99 Конституції України, гривня є грошовою одиницею України. Водночас Конституція не забороняє використання іноземних валют у випадках, передбачених законом. Згідно зі ст. 192 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України, а іноземна валюта може використовуватися у порядку, встановленому законодавством. За ст. 524 ЦК України, грошове зобов`язання виражається в гривнях, але сторони можуть визначити його еквівалент в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо зобов`язання визначено в іноземній валюті, сума в гривнях розраховується за офіційним курсом на день платежу, якщо інше не встановлено договором або законом. Сторони договору визначили долар США як валюту зобов`язання, а гривню - як валюту платежу (пп. 1.2, 2.1 Договору). Таким чином, належне виконання зобов`язання передбачає стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у гривнях у розмірі, еквівалентному 28 075,58 доларів США, за офіційним курсом НБУ на день платежу. Ця позиція ґрунтується на постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16, яка встановлює, що сума в гривнях за зобов`язанням, вираженим в іноземній валюті, визначається за офіційним курсом на день платежу, а в разі судового спору - на день виконання судового рішення.

Відповідно до зміненого предмету позову, сторона позивач просить вважати позовні вимоги ОСОБА_1 до Споживчого товариства «Альтаїр 3» наступними:

1. Визнати недійсним п. 2.6 договору асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР, укладеного 04.10.2018 між ОСОБА_1 та Споживчим товариством «Альтаїр 3».

2. Стягнути зі Споживчого товариства «Альтаїр 3» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі, еквівалентній 28 075, 58 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, з яких: - сума, еквівалентна 26 729, 27 доларам США - платежі, що були сплачені ОСОБА_1 за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018р.; - сума, еквівалентна 1 346, 31 доларів США- неустойка.

3. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу адвоката. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази понесених судових витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

У підготовчому засіданні 13.05.2025 суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання сторони позивача та прийнято заяву про зменшення позовних вимог. У зв`язку з прийняттям зменшення позовних вимог, розгляд справи відкладено на 29.05.2025 з метою надання відповідачу строку на подачу відзиву.

27.05.2025 від представника відповідач надійшов відзив на позовну заяву зі зміненим предметом позову. В обґрунтування своїх заперечень щодо часткового задоволення позовних вимог навів аргументи та доводи аналогічні тим, що зазначались у раніше поданих відзивах на позовну заяву (позовну заяву зі змінами)

Протокольною ухвалою від 29.05.2025 підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Поліщук А.В. позов (зі зміненим предметом позову) просила задовольнити, посилаючись на аргументи сторони позивача, викладені у поданих процесуальних документах (позовні заяві, позовній заяві із зменшеними позовними вимогами, відповіді на відзив).

Представник СТ «Альтаїр 3» - адвокат Тимчук О.О. позов визнав частково в частині стягнення грошових коштів у розмірі лише 469 076,00 грн, в решті позовних вимог відмовити. Підтвердив, що було укладено такий договір, кошти позивачем були внесені частково, у національній валюті в еквіваленті до долару США. У той час умовами договору передбачено здійснення повернення коштів у гривні. Це відповідає сутності самого Споживчого Товариства , яке існує за рахунок пайових внесках. Відсутні підстави визнавати недійсним п. 2.6 Договору, оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на такі правовідносини, оскільки Споживче товариство не є виконувачем робіт. Між тим позов визнають частково в частині стягнення грошових коштів у розмірі 469 076,00 грн. Зазначив, що в договорі зазначена прив`язка до курсу долара в частині сплати пая. Можливо дана прив`язка була з урахуванням коливання валюти, що впиває на вартість будівельних матеріалів. Вважає, що немає дисбалансу, та з урахуванням того, що будівництво не починалося, поверненню підлягає саме внесена сума пайовиком у гривні.

У судовому засіданні 02.10.2025 завершений розгляд справи, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав його проголошення до 10.10.2025.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши доказі у їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 04.10.2018 між Споживчим товариством «Альтаїр 3» та ОСОБА_1 укладений договір асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР.

Відповідно до п. 1.2 Договору пайовик зобов`язується прийняти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї частки в Товариство з метою забезпечення Товариством будівництва Будинку за рахунок внесеного Пайовиком паю, а також прийняв на себе в розмірі Цільового внеску як частини витрат, пов`язаних з утриманням Товариства і реалізацією статутних цілей і завдань, на умовах цього Договору, а Товариство зобов`язується забезпечити будівництво Будинку, і після здачі Будинку в експлуатацію, передати Пайовикові закріплений за ним Об`єкт. Розмір частки, зазначений в п. 2.1 Договору є остаточним і включає в себе витрати Товариства на забезпечення будівництва Будинку та виконання всіх необхідних дій для завершення будівництва Будинку та здачі його в експлуатацію (Пай), а також витрати на утримання Товариства за реалізацію їм заданих цілей і завдань (Цільовий внесок), крім випадків, зазначених уп. 2.8 цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору Пайовик в порядку та на умовах, передбачених цим договором, зобов`язується внести Частку в розмірі еквівалентному 44877,00 доларів США, що на момент укладання Договору становить 1 270920,00 гривень за курсом Національного банку України.

Зазначений в даному пункті розмір Частки, закріплений в гривні, в частині не оплаченої Пайовиком може бути проіндексований (збільшений) Товариством в односторонньому порядку, під час дії цього Договору, в разі збільшення вартості долара США по відношенню до гривні виходячи з курсу, встановленого Національним банком України. Індексація проводиться щодо сум внесених після укладення цього Договору, в разі збільшення вартості долара США шляхом множення на курсову різницю, в порядку, передбаченому Додатком № 2.

Пайовик вносить Частку, (або її частину, згідно з графіком) виключно в національній валюті України - гривні - виходячи з розміру Частки (або її частини), закріпленого в еквіваленті долара США за курсом Національного банку України.

Розмір Частки в будь-якому випадку не може бути менше розміру, ніж зазначено в п. 2.1.

Відповідно до п. 2.2 Договору внесення Частки Пайовиком здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства або внесення готівкових коштів в касу Товариства в національній валюті України в порядку, визначеному в Додатку № 2 до цього Договору.

Відповідно до п. 2.6 Договору у випадках, коли за цим Договором передбачається повернення Частки (частини Частки) Пайовику, сума коштів, що повертають визначається розміром фактично сплачених грошових коштів в гривні на момент повернення за вирахуванням санкцій за невиконання Пайовиком своїх зобов`язань, при цьому сума Частки, яси підлягає поверненню не індексується і на неї не нараховуються відсотки.

Відповідно до п. 3.1.5 Договору Пайовик має право вимагати від Товариства розірвання даного Договору в разі невиконання Товариством зобов`язань згідно з п. 4.2.1 цього Договору та повернення фактично внесеної Частки на момент розірвання даного Договору протягом 20-ти банківських днів з моменту розірвання цього Договору.

Відповідно до п. 4.2.1 Договору Товариство зобов`язано забезпечити будівництво Будинку в строк -IІІ квартал 2020 року.

Відповідно до п. 4.2.7 Договору Товариство зобов`язано у разі дострокового розірвання Договору з причин, не пов`язаних з невиконанням Товариством своїх зобов`язань за цим договором, повернути Пайовику внесену ним частину Частки, відповідно до п.п. 2.3, 2.5 та 2.6цього Договору.

Уразі дострокового розірвання Договору з причин, пов`язаних з невиконанням Товариством п. 4.2.1. - повернути Пайовикові фактично внесену нім Частку на момент розірвання цього Договору.

Відповідно до п. 5.1 Договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором, а у випадку не передбачених Договором, відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до п. 11.1 Договору-специфікація Об`єкта-Додаток № 1.

Відповідно до Додатку № 1 до договору Об`єктом будівництва є двокімнатна квартира загальною площею 62,3 кв.м. (будівельний номер квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 11.2 Договору-порядок розрахунків-Додаток № 2.

Відповідно до Додатку № 2: сума (еквівалент долару США) - 44 877,00 доларів США; сума (гривень) (визначається на момент сплати відповідно до п. 2.1. цього Договору) -1 270 920,00 грн.; дата, не пізніше якої мають бути внесені кошти (кожного місяця починаючи з 04.10.2018), остання дата -01.03.2022.

Додатковою угодою від 28.09.2021 внесені зміни до договору асоційованого членства в споживчому кооперативі № 1/191-КР від 04.10.2018, а саме п. 4.2.1 Договору викладено у новій редакції: «забезпечити будівництво Будинку в строк - ІІІ квартал 2021 року».

На виконання умов Договору пайовиком було сплачено у розмірі 726 277,00 грн, щопідтверджується матеріалами справи (карткою рахунком 3772, наданим відповідачем; касовими ордерами, наданими позивачем), що за курсом НБУ на момент сплати у сумі склало 26729,27 доларів США.

Також судом встановлено, що у передбачений договором строк об`єкт не введений в експлуатацію,тим самим Споживче Товариство «Альтаїр 3» у ІІІ кварталі 2021 року свої зобов`язання не виконало, що підтверджується визнанням цього факту представником відповідача в судовому засіданні та:

-листом Державної інспекції архітектури та містобудування України від 27.01.2025р. № 383/03/18-25, в якому зазначено, що шляхом перевірки відомостей, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій частині, за параметрами пошуку «адреса будівництва - АДРЕСА_1 (перша черга)» інформації та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді не виявлено.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, позивач з січня 2022 року призупинив сплачувати Частки.

Позивач намагався погодити новий строк завершення будівництва, однак сторони не досягти згоди.

Відповідач листом від 01.01.2024 № 353-11 повідомив позивача про одностороннє розірвання договору №1/191-КР. Також цим листом було повідомлено, що з позивача будуть утримані кошти у розмірі 20% від розміру частки, вказаного в п.2.1 Договору, в якості договірної санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд, приймаючи до уваги твердження позивача, та відхиляє доводи відповідача, які полягають у вільному тлумаченні норм законодавства, дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов`язаний негайно повідомити про це споживача.

Проте відповідач не повідомив позивача про неможливість виконання укладеного між ними договору та введення у передбачені договором терміни об`єкт в експлуатацію.

За умов договору строк його виконання передбачений ІІІ квартал 2021 року.

Суд установив, що позивач належним чином виконував умови договору до моменту порушення умов цього ж Договору самим відповідачем.

Згідно з ч.3 ст. 538 ЦК України, у разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. При цьому, відповідачем не були дотримані вимоги норми абз. 2 ч.2 ст. 538 ЦК України щодо необхідності своєчасного повідомлення позивача про те, що він не зможе виконати свій обов`язок щодо закінчення будівництва будинку своєчасно у передбачений Договором строк.

Отже суд дійшов висновку про правомірність дій позивача щодо призупинення виконання своїх зобов`язань за договором в частині призупинення внесення Частки, що відповідає нормам ст. 538 ЦК України.

Таким чином, установивши, що пайовик належним чином виконував умови договору до моменту порушення Договору відповідачем, а Товариство допустило істотне порушення умов договору і не забезпечило отримання позивачем завершеної будівництвом квартири, на час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідача внесеної ним частки паю.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд також зазначає, що оскільки невчинення відповідачем дій на виконання умов укладеного з позивачем договору, унеможливлює реалізацію позивачем своїх майнових прав на об`єкт інвестування у встановленому законом порядку, а тому такі права підлягають захисту.

Щодо вирішення питання про визнання недійсним п. 2.6. Договору з підстав несправедливості.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Принцип свободи договору зафіксовано у ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 березня у справі № 902/417/18 запровадила механізм обмеження свободи договору з огляду на загальні засади справедливості.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду розглядала позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки, а також штрафні санкції, пов`язані із неналежним виконанням його умов. Суд зробив висновок, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж його належне виконання.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таке положення містить ст. 509 ЦК України

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з аналізу Договору п. 2.1. передбачено саме порядок внесення своєї частки паю у розмірі еквівалентному 44877,00 доларів США, що на момент укладання Договору становило 1 270 920,00 гривень виходячи з курсу Національного банку України.

Крім того також передбачено, що у разі неоплаченої частки паю, такий розмір паю може бути проіндексований (збільшений) Товариством в односторонньому порядку, під час дії цього Договору, в разі збільшення вартості долара США по відношенню до гривні.

Індексація проводиться щодо сум внесених після укладення цього Договору, в разі збільшення вартості долара США шляхом множення на курсову різницю, в порядку, передбаченому Додатком № 2. Пайовик вносить Частку, (або її частину, згідно з графіком) виключно в національній валюті України - гривні-виходячи з розміру, Частки (або її частини), закріпленого в еквіваленті долара США виходячи з курсу Національного банку України.

Тобто наявне валютне застереження щодо обов`язку сплати пая з боку позивача.

Таким чином судом встановлено, що позивач сплатив свою частку паю відповідно до п. 2.1. договору у розмірі 726 277,00 в гривнях еквівалентному 26729,27 доларів США.

Також сторонами визнано факт невчинення відповідачем дій щодо завершення будівництва Будинку шляхом введення його в експлуатацію.

Згідно з умовами пункт 2.6 Договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/191-КР від 04.10.2018, передбачена відповідальність відповідача у випадку розірвання договору - сума коштів, що повертають, визначається розміром фактично сплачених грошових коштів в гривні на момент повернення.

Таким чином наявний дисбаланс між обов`язком позивача сплатити пай у розмірі еквівалентному 44877 доларів США та обов`язком відповідача повернути сплачений позивачем пай (у зв`язку з порушенням обов`язків відповідачем) лише у гривні.

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливі умови договору, це умови які призводять до істотного дисбалансу між договірними права та обов`язками сторін та є підставою для визнання такого договору недійсним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд, аналізуючи положення п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу та норми ст. 18 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 щодо несправедливих умов договору у постанові від 8.06.2016 (справа № 6-330цс16).

Так, визначення відповідного поняття закріплено в ч. 2 зазначеної статті. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII несправедливими є також умови договору про:

1) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця, виконавця, виробника або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем, виконавцем, виробником договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця, виконавця, виробника;

2) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п. 2, 3);

3) надання можливості продавцю, виконавцю, виробнику не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі його відмови укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4).

Суд погоджується з доводами позивача, що такі умови цього пункту договору є несправедливими, оскільки призводять до істотного дисбалансу прав і обов`язків сторін у договору і завдають позивачу шкоди, а тому є підставою для визнання цього пункту договору недійсним.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Окрім цього суд звертає увагу, що відповідно до частин 1-4 ст. 18 Закону № 1023-XIIзаборонено включати до договорів зі споживачами умови, які створюють істотний дисбаланс між правами і обов`язками сторін на шкоду споживача, зокрема ті, що надають право продавцю (виконавцю) не повертати повністю оплачені суми у разі розірвання договору. Більше того, відповідно до ст. 533 ЦК України, якщо зобов`язання визначено у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інше не передбачено договором. Таким чином, при визначенні суми, що підлягає поверненню, слід виходити з фактично здійснених платежів у доларовому еквіваленті, конвертованих у гривню на день повернення. Нарешті, пункт 2.6 Договору, який передбачає відсутність індексації при поверненні коштів, порушує принцип добросовісності та є недійсним відповідно до частини шостої статті 18 Закону №1023-ХІІ, оскільки позбавляє Пайовика справедливої компенсації за фактично внесені суми. Отже, положення Договору у їх системному тлумаченні, з урахуванням змісту Додатку № 2, ст. 533 ЦК України та положень Закону України «Про захист прав споживачів», свідчать про те, що при поверненні частки Пайовику має застосовуватись курсова прив`язка до долара США, оскільки саме у такому еквіваленті було сформовано грошове зобов`язання Пайовика.

Щодо стягнення неустойки у розмірі 3%

Суд встановивши, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», приймає твердження та аргументи позивача.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Відповідно до частини першої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частиною першою статті 846 ЦК України передбачено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються в договорі підряду.

Відповідно до статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 20.05.2021 по справі № 607/1569/19 висловив правову позицію, відповідно до якої договір про послуги з будівництва житла, укладений між будівельною компанією (виробником) і споживачем (замовником будівництва), є змішаним, містить елементи також договору підряду, тому також до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Як встановлено судом, умовами договору асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018 вартість робіт відповідача не визначена.

Водночас у п. 2.1 Договору визначений загальний розмір частки, яку повинен сплатити позивач відповідачу, та який становить 44 877, 00 доларів США, що на момент укладення договору згідно з курсом НБУ складало 1 270 920, 00 грн.

Таким чином, вартістю замовлення позивача, кінцевою метою якого є отримання у власність квартири під будівельним номером АДРЕСА_1 , слід вважати загальний розмір Частки, яка визначена умовами Договору асоційованого членства.

Оскільки, як встановлено судом, відповідачем були порушені строки здачі будинку в експлуатацію, отже відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач має право на стягнення з відповідача неустойки в розмірі 3% від вартості замовлення, що становить 1 346, 31 долар США (3% від 44 877, 00 доларів США).

Окрім цього суд вважає, що твердження відповідача щодо виконання ним умов договору щодо завершення будівництва, видачі ключів, що надає право позивачу володіти та користуватися вказаним об`єктом нерухомості, спростовуються аргументами та доводами сторони позивача.

Зокрема суд зазначає, що відповідно до статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», об`єкт будівництва вважається завершеним лише після його прийняття в експлуатацію. Цією ж статтею передбачено, що право на виконання будь-яких дій з об`єктом (у тому числі його використання, набуття права власності, здійснення реєстраційних дій тощо) виникає лише після державної реєстрації права власності на об`єкт, який введено в експлуатацію.

Отже факт передання ключів від квартири та складення відповідного акту у вересні 2021 року не свідчить про фактичне завершення будівництва або набуття позивачем права володіння чи користування нерухомістю.

Відповідно до частини першої статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту його прийняття в експлуатацію та державної реєстрації права власності. До цього моменту особа не може вважатися власником і не має права володіти, користуватися чи розпоряджатися таким майном.

У даному випадку будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не введений в експлуатацію, про що свідчить лист Державної інспекції архітектури та містобудування України від 27.01.2025 року № 383/03/18-25. Тобто будівництво не було завершено в установленому порядку, а отже, будь-які заяви відповідача про завершення будівництва є помилковими.

Отже, за встановлених судом обставин, суд виснував, що наразі будівельні роботи в будинку не були завершені в розумінні законодавства, оскільки будинок не введено в експлуатацію, а передача ключів та складання акту у вересні 2021 року не надає позивачеві права володіння, користування чи розпорядження квартирою.

Право користування та набуття права власності на нерухомість виникає виключно після завершення будівництва та державної реєстрації відповідного права.

Твердження відповідача про можливість користування квартирою та завершення будівництва є юридично необґрунтованими, суперечать фактичним обставинам та положенням чинного законодавства України.

Також суд приймає аргументи позивача щодо безпідставності утримання відповідачем 20% вартості частки як договірної санкції, та вважає доводи відповідача про правомірність утримання коштів у розмірі 20% від частки за Договором безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства України.

Посилання відповідача на пункт 2.3 Договору як підставу для утримання 20% частки є безпідставним, оскільки він застосовується виключно у випадку, коли розірвання Договору спричинено порушенням з боку Пайовика.

З встановлених судом обставин справи вбачається, що позивач реалізував своє право на зупинення виконання зобов`язань за договором згідно з ч. 3 ст. 538 ЦК України, що не може свідчити про порушення ОСОБА_1 умов договору щодо несплати Частки. Вказані дії позивача були зумовлені саме допущенням з боку відповідача виконання умов Договору, а отже одностороннє розірвання договору Товариством не може тягнути за собою накладення на позивача санкцій за умови допущення самим Товариством порушень взятих на себе зобов`язань.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо судового збору

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

У ст. 5 Закону «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Отже, ст. 5 Закону «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.

Згідно ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки, позивач у справах про захист прав споживачів звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 11651,36 грн (розрахунок: позовні вимоги задоволені на суму 28075,58 доларів США, що на момент ухвалення судового рішення за курсом НБУ (41,5 грн за 1 долар США) становить 1 165 136,57 грн. Отже 1165136,57*1%=11651,36 грн).

Щодо вирішення питання щодо витрат, пов`язаних із правничою допомогою.

Питання щодо розподілу витрат з правничої допомоги, з урахуванням зробленої стороною позивача заяви у позові, вирішуватиметься в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 207, 215, 217, 509, 525, 526, 530, 533, 638 6ЦК України, ст.ст. 2-13, 44, 49, 64, 76-81, 89, 95, 133, 141, 223, 241, 247, 256, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні ОСОБА_1 до Споживчого товариства «Альтаїр-3» про визнання п.2.6 договору асоційованого членства недійсним, стягнення грошових коштів задовольнити.

Визнати недійсним пункт 2.6 Договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/191-КР від 04.10.2018, укладеного між ОСОБА_1 та Споживчим товариством «Альтаїр 3».

Стягнути з Споживчого товариства «Альтаїр 3» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені за Договором асоційованого членства в споживчому товаристві № 1/191-КР від 04.10.2018, у сумі, еквівалентній 28 075 (двадцять вісім тисяч сімдесят п`ять) доларів 58 центів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, з яких:

- сума, еквівалентна 26 729, 27 доларам США - платежі, що були сплачені

ОСОБА_1 за договором асоційованого членства в споживчому товаристві №1/191-КР від 04.10.2018;

- сума, еквівалентна 1 346, 31 доларів США- неустойка.

Стягнути зі Споживчого товариства «Альтаїр-3» на користь держави судовий збір у розмірі 11 651 (одинадцять тисяч шістсот п`ятдесят одну) гривню 36 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно з ч. 1 ст. 354 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач: Споживче товариство «Альтаїр-3», , адреса: м. Одеса, вул. Осипова, 25.

Рішення суду проголошене та підписане 10.10.2025.

Суддя Ю. А. Скриль