Справа № 204/3978/25
Провадження № 2/204/2558/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суду міста Дніпра, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за спільним позовом ОСОБА_1 до Волноваської міської ради Донецької області та ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

У С Т А Н О В И В:

10 квітня 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду, із позовом до відповідачів Волноваської міської ради Донецької області та ОСОБА_2 із вимогами про визнання права власності в порядку спадкування за законом (а. с. 2-8).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . Вказує, що після смерті чоловіка відкрилася спадщина на все належне йому майно, зокрема житловий будинок по АДРЕСА_1 , право власності на який належало останньому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 23 січня 2002 року № 7, яке видане Володимирівською селищною радою. Разом з цим, зазначає про те, що спадкоємцями першої черги після смерті її чоловіка є вона та їх син ОСОБА_2 , який написав нотаріусу відмову від прийняття спадщини на її користь. Вказує, що вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, але останнім їй відмовлено у вчинення нотаріальних дій, зокрема з тих підстав, що інформація про право власності на спірне домоволодіння відсутня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності, який є його складовою частиною, а витребувати інформацію про належність житлового будинку спадкодавцю у Волноваськму БТІ є неможливим у зв`язку з тим, що дане підприємство знаходиться на тимчасово окупованій рф території України. З цих підстав, прохає суду визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 16 квітня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 15 годину 06 травня 2025 року (а. с. 44), копія якої надіслана до відома учасникам справи 16 квітня 2025 року за вихідним № 9882/25-вих/2/204/2558/25 (а. с. 45).

02 травня 2025 року на адресу суду надійшла заява представниці відповідача ОСОБА_2 адвокатки Захарко Ю.Ю. (а. с. 55-та на звороті), про визнання позовних вимог в повному обсязі та не заперечення щодо їх задоволення.

Ухвалою суду від 09 липня 2025 року у справі закрито підготовче провадження, розгляд справи призначений судом по суті (а. с. 99).

У судове засідання позивачка та її представниця адвокатка Стецяк В.М., не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 66 та на звороті), в якій на задоволенні позовних вимог наполягала.

У судове засідання відповідач та його представниця адвокатка Захарко Ю.Ю., не з`явилася, у заяві про визнання позовних вимог, остання прохала суд про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 55 на звороті).

Представник відповідача Волноваської міської ради Донецької області у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі (а. с. 122).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 13 серпня 2024 року (а. с. 12).

Позивачка є дружиною померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 11 червня 1994 року (а. с. 13).

Відповідач ОСОБА_2 є сином позивачки та померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 20 червня 2000 року (а. с. 21).

За життя ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 23 січня 2002 року № 7, що видане Володимирівською селищною радою, зареєстрованого в КП «Волноваському БТІ» 05 лютого 2002 року за реєстровим № 655 в реєстровій книзі № 4, на підставі приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 36-37).

03 грудня 2024 року позивачка звернулася до державного нотаріуса Самбірської державної нотаріальної контори Львівської області Мариняк Н.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (80 на звороті).

08 січня 2025 року відповідач ОСОБА_3 , звернувся до державного нотаріуса Самбірської державної нотаріальної контори Львівської області Мариняк Н.М. із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті його батька на користь дружини померлого ОСОБА_1 (а. с. 82 на звороті 85 та на звороті).

14 лютого 2025 року позивачка звернулася до державного нотаріуса Самбірської державної нотаріальної контори Львівської області Мариняк Н.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а. с. 80).

14 лютого 2025 року державним нотаріусом Самбірської державної нотаріальної контори Львівської області Мариняк Н.М. відмовлено позивачці у вчиненні нотаріальної дії видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , зокрема з тих підстав, що інформація про право власності на спірне домоволодіння відсутня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі права власності, який є його складовою частиною, а витребувати інформацію про належність житлового будинку спадкодавцю у Волноваськму БТІ є неможливим у зв`язку з тим, що дане підприємство знаходиться на тимчасово окупованій рф території України (а. с. 94 на звороті).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до вимог ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Приписами ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Верховний Суд у своїй постанові від 18 грудня 2019 року по справі № 265/6868/16-ц вказав на те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від спадкування, неприйняття спадщини ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Суд звертає увагу, що приписами ч. 3 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що у разі утворення обласної військової адміністрації на період дії воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення чи скасування, повноваження обласної ради здійснюють відповідні обласні військові адміністрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказано, що щоб визнати відповідача неналежним, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Також ВП ВС у вказаній постанові зазначила про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 вказано, що суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 707/2-1006/2011 вказано про те, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначеної процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка звернулася до суду з позовом до Волноваської міської ради Донецької області, тоді коли спірне майно розташоване на території Ольгинської територіальної громади Волноваського району Донецької області (по АДРЕСА_1 , де створена Ольгинська селищна військово-цивільна адміністрація Волноваського району Донецької області (), яка, в свою чергу, є самостійним органом місцевого самоврядування, а відтак Волноваська міська рада Донецької області, є неналежним відповідачем у справі. Водночас, як вбачається з матеріалів справи позивачка клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем (Ольгинською селищною військово-цивільною адміністрацією Волноваського району Донецької області), не заявляла.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивачкою пред`явлено позов до відповідача Волноваської міської ради Донецької області, яка є неналежним відповідачем у справі, клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем нею не заявлено, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Волноваської міської ради Донецької області та ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок слід відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 280-288, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до Волноваської міської ради Донецької області (85700, м. Волноваха, вул. Центральна 88; ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) про визнання права власності в порядку спадкування за законом залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна