Справа № 630/712/25
Провадження № 2/630/305/25
03 вересня 2025 року м. Люботин
Люботинський міський суд Харківської області у складі:
головуючого судді Малихіна О.О.,
за участю секретаря Нерубацької А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу № 630/712/25 (провадження № 2/630/305/25) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з вимогами:
Припинити право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 104,40 кв.м, житловою площею 53,30 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 , що належить йому на підставі договору дарування, посвідченого Другою держнотконторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 172 від 03 лютого 1982 року, та зареєстрованого 18 березня 1982 року в КП «Люботинське БТІ» під номером 1677 в реєстраційній книзі номер 14, реєстраційний номер майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 36491046;
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 79,00 кв.м, житловою площею 37,60 кв.м, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності;
В обґрунтування заявленого позову позивач ОСОБА_1 вказав, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який належав в рівних частках його батькам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 03 лютого 1982 року. Після смерті його батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку за вказаною вище адресою. У відповідності до ст. 549 ЦК УРСР він, ОСОБА_1 , звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтв про право власності він не звертався. Інший співвласник ОСОБА_4 його рідна мати, за життя склала заповіт, за яким належне їй майно вона заповіла своїй доньці ОСОБА_2 , так як вважала, що він, ОСОБА_1 , успадкував батьківську половину будинку, а її половина будинку повинна залишитись у спадок дочці. Після смерті матері ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_2 отримала 23 квітня 2012 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом у вигляді 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Але в цьому будинку він, ОСОБА_1 , проживав постійно зі своєю сім`єю, а тому на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2012 року він придбав у своєї сестри 1/2 частину житлового будинку, яка їй належала на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Від тоді він, ОСОБА_1 , вважає себе власником усього житлового будинку та користувався усім житловим будинком на свій розсуд. Починаючи з 2013 року він здійснив будівництво прибудов до житлового будинку та господарських будівель і споруд. В 2025 році він вирішив приватизувати земельну ділянку, на який розташований житловий будинок, та зіткнувся з тим, що й досі 1/2 частина житлового будинку залишається зареєстрованою на ім`я його померлого батька ОСОБА_3 . Тому він звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. Тоді він дізнався, що його сестра ОСОБА_2 також звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого батька ОСОБА_3 . Від так він та його сестра успадкували по 1/4 частині житлового будинку, і через це державним нотаріусом йому було видано свідоцтво про право власності лише на 1/4 частину житлового будинку. Але це не відповідає їх сімейним домовленостям про те, що частка батька повинна належати синові, а частка матері дочці. Натомість відповідач ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на спадщину не оформила та своє право власності на будинок не зареєструвала, та виїхала за кордон і не планує повертатися в країну. За минулі роки лише він, ОСОБА_1 , опікувалась житловим будинком в цілому, тобто відкрито володіє та користується часткою, яка належала його батькові, тому вважає, що набув право власності на частину житлового будинку правомірно. Саме тому з метою оформлення своїх прав позивач звернулася з вказаним позовом до суду.
Ухвалою від 16 червня 2025 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У визначений судом строк відповідач ОСОБА_2 відзив не подала.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, але подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Також позивач висловив згоду на проведення заочного розгляду справи уразі неявки відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, але в судове засідання не з`явилася без поважних на то причин. Заяву про відкладення розгляду справи до суду відповідач не подавала. Тому суд, за згодою позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній матеріалів в заочному порядку.
В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.
Спірним є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який, первісно, було зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в рівних частках, по 1/2 за кожним, на підставі договору дарування, посвідченого 03 лютого 1982 року державним нотаріусом Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 172, та записаного в реєстраційну книгу № 14 за реєстр. № 1677.
Співвласник ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим 22 липня 1999 року Люботинським міським відділом РАГС Харківської області.
Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Згідно з ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Згідно із повідомленням Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області від 20 червня 2025 року, після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори звернулася 30 листопада 1999 року ОСОБА_2 , яка на той час мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , з заявою про прийняття спадщини, та на її підставі була відкрита спадкова справа № 635/1999; а також 12 січня 2000 року до нотаріальної контори подано заяву ОСОБА_1 , підпис якого було засвідчено начальником установи ЮЖ313/12, про прийняття спадщини. Заповіти від імені ОСОБА_3 не посвідчувались.
Отже 1/2 частина спірного житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , стала належати на праві власності сторонам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частках, по 1/4 частині, від моменту відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , коли помер власник цього майна ОСОБА_3 .
Співвласник ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , виданим 06 квітня 2011 року відділом державної РАЦС Люботинського міського управління юстиції Харківської області.
Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, посвідченого 18 червня 2012 року приватним нотаріусом ХРНО Десятниченком О.В. за реєстр. № 1303, продавець ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , продала 1/2 частку житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 104,40 кв.м з надвірними будівлями: огорожа № 3-6, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 23 квітня 2012 року Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 3-344, а покупець ОСОБА_1 прийняв у власність вказану частку житлового будинку.
Право власності на придбану 1/2 частину житлового будинку ОСОБА_1 зареєстрував в Люботинському БТІ 11 грудня 2012 року.
Аналізуючи зміст вказаного договору купівлі-продажу, суд робить висновок, що відповідач ОСОБА_2 володіла 1/2 частиною спірного житлового будинку, яка раніше належала на праві власності ОСОБА_4 .
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 430273507 від 06 червня 2025 року на даний час спірний житловий будинок зареєстрований на праві спільної часткової власності наступним чином: в 1/4 частині на ім`я позивача ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 01 квітня 2025 року Харківською районною державною нотаріальною конторою Харківської області за реєстр. № 4-187; в 1/2 частині на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 03 лютого 1982 року Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 172; та в 1/2 частині на ім`я позивача ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 червня 2012 року приватним нотаріусом ХРНО Десятниченком О.В. за реєстр. № 1303.
Як вбачається зі змісту свідоцтва про право на спадщину, виданого 01 квітня 2025 року Харківською районною державною нотаріальною конторою Харківської області за реєстр. № 4-187, таке свідоцтво було видано на підтвердження того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем 1/2 частки майна померлого батька ОСОБА_3 , і що спадщина складається з 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого 03 лютого 1982 року Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 172. В цьому свідоцтві також вказано, що інший спадкоємцем майна померлого ОСОБА_3 є його донька ОСОБА_2 , який свідоцтво про право власності на спадщину не видано.
Згідно з записами в будинковій книзі для прописки громадян, які проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 проживала в спірному житловому будинку до 28 листопада 2012 року. За даними Єдиного державного демографічного реєстру відповідач ОСОБА_2 , яка ідентифікована за паспортним документом НОМЕР_3 , з 28 листопада 2012 року постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, щонайменше з 28 листопада 2012 року відповідач ОСОБА_2 в спірному житловому будинку не мешкає, не користуються ним у власних потребах і не забезпечує за ним догляд як належний власник. До того ж, відповідач ОСОБА_2 на підставі паспортного документу НОМЕР_3 отримала тимчасовий захист та право проживання на території Ірландії.
З технічного паспорту, виготовленого Люботинським БТІ вбачається, що станом на 19 березня 2025 року на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані житловий будинок літ. «А-1» (1977 року спорудження) з прибудовою літ. «А3» (1977 року спорудження), ганками літ. «а3», літ. «а4» (1983 року спорудження), з прибудовами літ. «А1» і літ. «А2» (2013 року спорудження), з ганком літ. «а5» (2013 року спорудження), загальною площею 145,8 кв.м., житловою площею 69,00 кв.м., та господарські будівлі і споруди (2013 року спорудження): літня кухня літ. «Б», ганок літ. «б», сарай літ. «В», погріб літ. «в», душ літ. «Г», вбиральня літ. «Д», альтанка літ. «Е», баня літ. «Ж», ганок літ. «ж», навіси літ. «З», літ. «Л», сарай літ. «М», вольєр літ. «Н», вигрібні ями № 9-12, свердловина № 14, басейн № 13, огорожа № 5, ворота № 8, № 6, огорожа № 7.
Обставини справи вказують на те, що відповідач ОСОБА_2 не мала наміру оформлювати своє право на спадщину, і що належна їй частина спірного житлового будинку була передана з 2012 року нею у повноцінне володіння і користування одноособово позивачу ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
За змістом наведеної норми для набуттям права власності за набувальною давністю потрібна сукупність таких умов - володіння має бути добросовісним, тобто таким коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності та володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України 2003 року); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України 2003 року). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).
Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).
Згідно п. 11 Постанови Пленуму № 5, враховуючи положення ст.ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Згідно п. 13 Постанови Пленуму № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Згідно п. 14 Постанови Пленуму № 5, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_5 постійно з 2004 року проживає в спірному житловому будинку, і за увесь минулий час користується ним в цілому, доглядає за ним, та вважає його родинним будинком, який дістався їй та її доньці від члена їх родини ОСОБА_6 . Тобто позивач відкрито, безперервно володіє нерухомим майном.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 постійно проживає в спірному житловому будинку та отримав право користуватися житловим будинком в цілому, мав вільний доступ до домоволодіння, відкрито та безперервно володів нерухомим майном протягом останніх десяти років, а також те, що відповідач не мала наміру реалізовувати своє право власності на частину спірного житлового будинку, суд задовольняє позов в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. 344 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 77, 263, 265, 274, 279, 280, 282 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Припинити право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 104,40 кв.м, житловою площею 53,30 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 , що належить йому на підставі договору дарування, посвідченого Другою держнотконторою Харківського району Харківської області за реєстр. № 172 від 03 лютого 1982 року, та зареєстрованого 18 березня 1982 року в КП «Люботинське БТІ» під номером 1677 в реєстраційній книзі номер 14, реєстраційний номер майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 36491046.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 79,00 кв.м, житловою площею 37,60 кв.м, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

На заочне рішення відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення до Люботинського міського суду Харківської області може бути подана письмова заява про його перегляд. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний № НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя О. О. Малихін

Повний текст рішення

складено 08 вересня 2025 року