Номер провадження: 22-ц/813/5658/25
Справа № 522/8806/25-Е
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2025 року, постановлену Приморським районним судом міста Одеси у складі: судді Бондаря В.Я. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно та витребування майна,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2025 року, якою позовну заяву разом з додатками ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно та витребування майна - повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги вказує, що суд помилково та завчасно зробив висновки щодо зловживання правами позивачкою, так як подання позовної заяви від 23.04.2025 не є маніпуляцією автоматичним розподілом справ між суддями, а лише вимушений спосіб захисту прав позивачки.

Зазначає, що позивачка ОСОБА_1 в підготовчому судовому засіданні за нормами процесуального права отримала від суду відмову у прийнятті додаткових доказів по справі, які на її думку, могли суттєво вплинути на рішення суду при розгляді її позовної заяви в межах цивільної справи № 522/15477/23, та після ухвалення постанов апеляційного суду про визнання поважною причину пропуску строку, виникла нова перепона у приєднанні додаткових доказів, так як відбулось закриття підготовчого провадження у відсутності позивачки та її представника. Тому з метою належного захисту прав позивачки було прийнято рішення про залишення позовної заяви без розгляду до початку розгляду справи по суті. Усунувши підстави, за якими було залишено позовну заяву без розгляду, позивачка подала знов позовну заяву, що не суперечить чинним нормам ЦПК України.

Посилаючись на ч. 4 ст. 185 ЦПК України, вказує, що норми чинного процесуального закону встановлюють для суду перелік підстав, за якими можна повернути позовну заяву позивачу, і в цей перелік не входить позовна заява ОСОБА_1 , так як позовна заява подана після усунення умов, що були підставою для залишення позовної заяви без розгляду 11.03.2025.

Твердження суду в ухвалі, що при поданні цього позову, згідно відомостей протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддя Федчишена Т.Ю. була виключена з розподілу з зазначенням як причини хвороби, не є правильним, оскільки позивачка не володіла інформацією, хто буде включений до автоматизованого розподілу судової справи, дана інформація не знаходиться в загальному доступі учасників справ.

Вважає, що у даному випадку не має зловживання процесуальним правом позивачкою, так як такі дії позивачки направлені на ефективний і справедливий захист своїх прав, а ухвала суду про повернення позовної заяви суперечить нормам чинного процесуального права, Конституції України та статтям 1, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та позбавляє позивачку права на судовий захист.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд, з посиланням на п. 2 ч. 2 ст. 44, ч. 3 ст. 44 ЦПК України, виходив з того, що, подаючи даний позов, ОСОБА_1 здійснює штучне подвоєння судового процесу, оскільки позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 , які наразі розглядаються у справі № 522/15477/23, стосуються того ж самого майна, що і цей позов. Також зазначив, що позов подано після подання заяви про відвід у справі № 522/15477/23 та залишення позову без розгляду за заявою позивача, в період виключення головуючої у справі з автоматизованого розподілу, тому суд визначив, що такі дії ОСОБА_1 є зловживанням процесуальними правами, оскільки направлені на маніпуляцію автоматизованим розподілом справ між суддями. При тому, суд наголосив, що подружжя має вирішити спір в рамках одного судового провадження, а наразі вимоги щодо того ж самого майна, що і в цьому позові, є предметом розгляду у справі № 522/15477/23.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, передбачено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто, право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Між тим, необхідно враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки існує міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням цивільного судочинства.

Частинино. першої статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Частинами третьою, четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Між тим, положеннями частини третьої статті 44 ЦПК України визначено такі можливі наслідки визнання судом подання скарги, клопотання чи заяви зловживання процесуальними правами, - це залишення без розгляду або повернення поданої скарги, заяви чи клопотання, а не позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 757/64933/17-ц.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Маніпуляція автоматизованим розподілом справ полягає у тому, що кожен з поданих численних позовів розподіляється на певного суддю (в межах юрисдикції одного суду) і позивач отримує право вибору головуючого судді у справі, тим самим нівелюючи основоположні принципи цивільного судочинства.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії» (рішення від 15.09.2009), про зловживання правом у розумінні п. 3 ст. 35 Конвенції мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до суду, порушує встановлений порядок роботи суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ. При цьому, суд наголошує, що визнання заяви неприйнятною з мотивів зловживання правом на подання заяви є винятковим процедурним заходом (пункти 62, 65).

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси (суддя Федчишена Т.Ю.) перебувала цивільна справа № 522/15477/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання права особистої приватної власності на майно та витребуванням майна за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та усунення перешкод у користуванні майном.

ОСОБА_1 просила встановити факт окремого проживання сторін, визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 та автомобіль Honda CR-V VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , 2005 року випуску, а також витребувати у ОСОБА_2 зазначений автомобіль, про що вказано в ухвалі від 30.04.2024. (а.с .120-121)

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2025 задоволено заяву ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання права особистої приватної власності на майно та витребування майна залишено без розгляду. (а.с. 119)

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Суд першої інстанції вказав, що зустрічний позов призначений до розгляду у судовому засіданні 29.04.2025 та вимогами за зустрічним позовом є здійснення поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ОСОБА_2 право власності на: автомобіля HONDA CR-V, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; квартири за адресою: АДРЕСА_4 ; квартири за адресою: АДРЕСА_5 ; квартири за адресою: АДРЕСА_6 та усунення перешкоди у користуванні майном, а саме вищевказаними трьома квартирами, шляхом вселення ОСОБА_2 до цих квартир.

Як вбачається з матеріалів справи, повторно з позовною заявою ОСОБА_1 звернулася 23.04.2025.

Відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Отже, законодавець визначив право особи на повторне звернення до суду з тим самим позовом, визначивши умови такого звернення.

Судом встановлено, що предмет цього позову, що надійшов до провадження судді Бондаря В.Я., відрізняється лише відсутністю вимоги про встановлення факту окремого проживання сторін.

Суд зазначив, що вищевказані позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 , які наразі розглядаються у справі № 522/15477/23, стосуються того ж самого майна, що і цей позов.

Разом з тим, суд не взяв до уваги, що на момент звернення з позовною заявою 23.04.2025 аналогічної справи у провадженні Приморського районного суду м. Одеса за позовом ОСОБА_1 не перебувало, а повторне звернення з позовною заявою, є формою реалізації учасником справи права на захист його порушеного, не визнаного або оспорюваного права, свобод чи інтересів, а не зловживання своїми процесуальними правами.

Наведені вище обставини не дозволяють беззаперечно стверджувати, що ОСОБА_1 при зверненні до суду 23.04.2025 з даною позовною заявою діяла умисно та недобросовісно і такі дії є зловживанням процесуальними правами.

Судом першої інстанції не враховано норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість звернутися до суду з відповідним позовом або заявою.

Звертаючись з позовом вдруге, позивачка реалізувала своє право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Висновок суду першої інстанції щодо зловживання позивачем процесуальними правами по даній цивільній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, та ґрунтується виключно на його припущеннях.

Так, судом встановлено, що ухвалою судді Федчишеної Т.Ю. від 07.03.2025 залишено без розгляду заяву адвоката Смирнової Лариси Петрівни, яка діє від імені ОСОБА_1 , про відвід головуючому судді Федчишеній Т. Ю. у цивільній справі № 522/15477/23, а також те, що згідно відомостей протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддя Федчишена Т.Ю. була виключена з розподілу з зазначенням причини як хвороба.

Аналіз наявних в матеріалах справи доказів свідчить про те, що такі дії не свідчать про вчинення позивачем дій, які могли б стати підставою для висновку про мету позивача маніпулювати автоматизованим розподілом справ між суддями.

Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку, що посилання суду першої інстанції на положення статті 44 ЦПК України як на підставу для повернення позову, є помилковим та передчасним.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала про повернення позовної заяви постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Смирнової Лариси Петрівни задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 07 жовтня 2025 року

Судді: М.В Назарова

В.А. Коновалова

В.В. Кострицький