справа № 631/233/19
провадження № 2/631/15/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Пархоменко І. О.,

при секретарі - Ляшенко І. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 звернулася до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном.

Вимоги обґрунтувала наступним.

З 1998 року по 2005 рік позивач перебувала у шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу вони мають сина, ОСОБА_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, зареєстрованого відділом реєстрації актів громадянського стану Нововодолазького РУЮ Харківській області, відповідний запис № 63.

28 листопада 2002 року позивачу було подаровано житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується завіреною копією договору ВАС № 290692 дарування житлового будинку, зареєстрованим в книзі № 34 під номером 4238 Нововодолазьким МК ПТІ (на цей час це Нововодолазьке архітектурно - інвентарізаційне бюро).

В цьому будинку позивач зареєструвалась разом з сином. Відповідач в зазначеному будинку не зареєстрований і він ніколи не наполягав на даній реєстрації.

Подружнє життя у позивача і відповідача не склалося і в 2005 році шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, зареєстрованим відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького РУЮ, актовий запис 144.

Після розлучення відповідач відмовився виселятися з будинку позивача. Відповідач зловживав спиртними напоями, в домі постійно виникали сварки, свідком яких був їхній син, постійно принижував позивача з-за її хвороби, ображав і бив її та її матір, ОСОБА_5 .

Позивач неодноразово просила відповідача, аби він звільнив її житло і дав спокійно жити разом з сином, проте це завжди призводило до чергової сварки і принижування і це тривало до 2015 року. Позивач водив і продовжує водити у будинок позивача своїх друзів, з якими пиячить і які у нетверезому виді залишаються ночувати, псуючи при цьому хатні речі, захаращуючи внутрішні приміщення.

Такі систематичні порушення співжиття з відповідачем зробили неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку.

А коли позивач почала відчувати погіршення свого стану, вона злякалась за своє життя і, не маючи змоги протидіяти негативній поведінці відповідача, мусила у 2015 році переїхати жити до своїх батьків, що живуть на цій же вулиці у будинку АДРЕСА_2 . Сина відповідач не відпустив і він залишився проживати разом з батьком.

З того часу позивач не має змоги потрапити до свого будинку.

Позивач та її мати ОСОБА_5 неодноразово зверталися до Нововодолазької поліції зі скаргами на протиправні дії відповідача.

Просила усунути перешкоди у здійсненні прав користування і розпорядження особистим майном ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 березня 2019 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі (а. с. 38-39).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 вересня 2019 року зупинено провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 631/660/19, провадження № 2/631/780/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя (а. с. 91-92).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 червня 2025 року поновлено провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном (а. с. 96).

Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду представник позивача ОСОБА_5 надала заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розглянути справу за її відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву, відповідно до якої визнає позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

З 1998 року по 2005 рік позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , що вбачається з копії паспорту громадянина України Серії НОМЕР_1 та копії паспорту громадянина України Серії НОМЕР_2 (а. с. 5-6).

Сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, зареєстрованого відділом реєстрації актів громадянського стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 63 (а. с. 8).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 08 листопада 2005 року, актовий запис № 144 (а. с. 18).

ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області 28 листопада 2002 року та зареєстрованого у реєстрі за № 1628 (а. с. 9-12).

З технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 , вбачається, що власником є ОСОБА_1 (а. с. 13-17).

Позивачем було направлено листа ОСОБА_2 щодо повернення оригіналів документів (а. с. 21-22).

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 неодноразово звертались до органів поліції щодо неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 , що підтверджуються висновком № б/н від 23 листопада 2015 року, листами № 87/244 від 14 січня 2016 року, № 1714/119-87/01/20-2016 від 15 березня 2016 року, № 3622/119-87/01/20.2017 від від 23 червня 2017 року.

Відповідно до акту депутату виборчого округу № 7 Нововодолазької селищної ради від 18 жовтня 2016 року у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає ОСОБА_2 . Разом з ним проживає його син ОСОБА_4 (а. с. 30).

Згідно з акту депутату округу № 6 Нововодолазької селищної ради від 09 лютого 2018 року за адресою: АДРЕСА_2 , проживають ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Разом з ними проживає ОСОБА_1 , яка потребує опіки (а. с. 31).

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено права власника житлового будинку, квартири, а саме, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Також, права громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, передбачені ст. 150 ЖК України - користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Зазначені норми визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2024 року по справі № 570/2575/20, провадження № 61-12628св23 зазначив, що тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Разом з тим, за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням.

Глава 32 ЦК України унормовує право користування чужим майном (сервітут).

Аналіз положень зазначеної глави свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем, рішення у справі «Прокопович проти Росії».

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства».

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві», рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України».

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно, рішення ЄСПЛ «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, питання виселення відповідача, має оцінюватися в контексті пропорційності застосування такого заходу з урахуванням порушення права останнього на житло, внаслідок чого може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

З паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 вбачається, що відповідач з 2004 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , тобто мав інше житло. (а. с. 6).

Отже, ОСОБА_2 з 2004 року мав право користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 , згідно з законом, а відтак мав охоронюване законом право на житло за вказаною адресою, проте був знятий з реєстрації за вказаною адресою 04 жовтня 2018 року, вже після розірвання шлюбу з позивачем й мешкав без реєстрації у будинку ОСОБА_1 .

Позивач не мешкає за місцем реєстрації, що вбачається з акту депутату округу № 6 Нововодолазької селищної ради від 09 лютого 2018 року, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_5

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 неодноразово звертались до органів поліції щодо неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 , що підтверджуються висновком № б/н від 23 листопада 2015 року, листами № 87/244 від 14 січня 2016 року, № 1714/119-87/01/20-2016 від 15 березня 2016 року, № 3622/119-87/01/20.2017 від від 23 червня 2017 року.

Зазначене у сукупності свідчить про те, що між сторонами у справі склалися неприязні стосунки, що тягне за собою звернення позивача до поліції, й слугує доказом того, що відповідач чинить позивачеві перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач позов визнав та не заперечував проти виселення зі спірного будинку.

За таких обставин, з урахуванням завдань та основних засад цивільного судочинства, суд доходить висновку, що виселення ОСОБА_2 який є має інше житло, не буде протирічити принципу пропорційності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

При ухваленні рішення, відповідно до ст. 265 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до довідки МСЕК серії МСВ № 125835, виданої 14 вересня 1994 року ОСОБА_7 має безстроково інвалідність I групи.

На підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 768,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41, 47 Конституції України, ст. 15, 16, 32, 317, 319, 383, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 133, 137, 141, 259, 263 -265, 273, 352, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом виселення ОСОБА_2 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Харківським РВУ МВС України в Харківській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ), з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення буде складено до 23 вересня 2025 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позиивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Суддя І. О. Пархоменко