ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 569/23621/24

провадження № 61-8312св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 травня 2025 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М, Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвест Фінанс» (далі - ТОВ «Інвест Фінанс») та відповідачем був укладений кредитний договір. Позичальнику надані грошові кошти, встановлений термін їх повернення, проте відповідач не виконує покладені на нього зобов`язання, не повертає отримані грошові кошти у визначений договором строк. Через це утворилася заборгованість, яка до цього часу не погашена. 10 травня 2024 року між ТОВ «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким позивач набув права вимоги до відповідача. На підставі викладеного позивач просить суд постановити рішення, яким стягнути із відповідача наявну заборгованість, судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 грудня 2024 року позовну заяву ТОВ «Діджи Фінанс» передано на розгляд за підсудністю до Рівненського районного суду Рівненської області.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня

2025 року у складі судді Красовського О. О. позов ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 04 січня 2022 року № 6

у розмірі 15 328,80 грн; судові витрати (сплата судового збору) - 2 422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу - 6 000,00 грн, а всього - 23 751,20 грн.

Суд першої інстанції задовольнив позов, оскільки дійшов висновку, що він

є обґрунтованим та доведений належними доказами. Зокрема наявність підписаного сторонами кредитного договору свідчить про бажання його учасників укласти договір та розуміння його змісту, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодну з них не змушували до укладення такого договору (договорів). Отже, волевиявлення відповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договорів відповідачу були відомі всі умови договорів та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договорів. Жоден договір у судовому порядку недійсним чи неукладеним не визнаний. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши грошові кошти відповідачу, проте відповідач свої зобов`язання за договором не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, що підлягає стягненню з метою захисту порушених прав позивача. Наведений розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, альтернативний розрахунок не надано. Відповідач не просив суд про призначення у справі експертизи з метою спростування доводів позивача щодо суми заборгованості. Також ним не був поданий відповідний висновок експертизи, який міг бути проведений за заявою відповідача.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали апеляційного суду

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 29 травня 2025 року відмовлено

у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2025 року. Роз`яснено відповідачу ОСОБА_1 , що він має право звернутися до Рівненського районного суду Рівненської області із заявою про перегляд заочного рішення.

Апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив із того, що суд першої інстанції ухвалив у справі заочне рішення, проте відповідач не дотримався порядку оскарження заочного рішення, установленого Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України). Зокрема ОСОБА_1 заяву про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не подавав, а одразу оскаржив вказане рішення до апеляційного суду, у зв`язку з чим не дотримався встановленого главою 11 ЦПК України порядку про перегляд заочного рішення.

Посилаючись на статті 284, 287, 288, 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 .

Також суд апеляційної інстанції вважав за необхідне роз`яснити відповідачу, що він має право звернутися із заявою про перегляд заочного рішення до суду, який його ухвалив, а у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення або ухвалення повторного заочного рішення - оскаржити рішення суду першої інстанції до апеляційного суду в загальному порядку.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У червні 2025 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Рівненського апеляційного суду

від 29 травня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Касаційна скарга містить також клопотання про зупинення виконання рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2025 року.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що справа розглянута в порядку заочного розгляду справи.

У касаційній скарзі заявник також посилається на статтю 280 ЦПК України щодо умов проведення заочного розгляду справи, вказує, що Рівненський районний суд Рівненської області ухвали про заочний розгляд у справі № 569/23621/24 не постановляв; він надав до суду першої інстанції відзив на позов ТОВ «Діджи Фінанс», про що зазначено у мотивувальній частині рішення. Подання відзиву та висловлення ним позиції у справі позбавило існування чотирьох умов для ухвалення судом заочного рішення. Зазначення в резолютивній частині порядку оскарження заочного рішення не є безумовною підставою для визнання його таким, що ухвалене заочно. Наполягає, що він не порушив порядок оскарження рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2025 року.

Відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2025 року касаційне провадження

у справі за касаційною скаргою відкрито з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; витребувано із Рівненського районного суду Рівненської області матеріали справи № 569/23621/24; відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2025 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У липні 2025 року матеріали справи № 569/23621/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою від 25 вересня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 29 вересня 2025 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що відповідно до

пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи

в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня

2010 року).

Глава 11 «Заочний розгляд справи» ЦПК України встановлює особливі умови та порядок проведення заочного розгляду справи, ухвалення заочного рішення, подання і розгляду заяви про його перегляд, а також скасування й оскарження цього рішення.

Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статі 280 ЦПК України).

Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу (частина перша статті 281 ЦПК України).

У частині першій статті 282 ЦПК України визначено, що за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.

Відповідно до частини першої статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).

Позивач та треті особи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом (частина друга та третя статті 288 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Тлумачення статей 284, 287, 288 ЦПК України дає підстави для висновку, що ЦПК України передбачає дві форми перегляду заочного рішення: загальну (перегляд

в апеляційному порядку) та спеціальну (перегляд судом, який ухвалив заочне рішення, за заявою відповідача). При цьому апеляційну скаргу можуть подати сторони (відповідач лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення) та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки. Такий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25 листопада

2020 року у справі № 760/13894/14, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 183/8338/21 (провадження № 61-198сво24). Процесуальним законом визначено спеціальний порядок перегляду заочного рішення, який проводиться судом, що його ухвалив, лише за письмовою заявою відповідача, і це є лише його персоніфікованим правом. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 462/3542/16-ц (провадження № 61-7677св18), від 12 червня 2019 року у справі № 308/8618/17 (провадження № 61-23208св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 369/1534/18 (провадження № 61-47851св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 488/3949/16-ц (провадження № 61-3498св20), від 22 липня 2020 року у справі № 760/13894/14-ц (провадження № 61-19413св19).

Учасники справи не вправі робити висновок про те, що ухвалене рішення суду не є заочним у зв`язку з недотриманням судом першої інстанції вимог

статей 280-289 ЦПК України. Рішення суду першої інстанції, визначене, як заочне, повинно оскаржуватися у тому порядку, який визначений цивільним процесуальним законодавством України (аналогічний висновок викладений

у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 202/1650/19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 350/228/16-ц зазначено, що «вказівка в резолютивній частині рішення про те, що воно може бути оскаржене не як заочне рішення було однією із підстав для ОСОБА_5 звернутися до апеляційного суду із апеляційною скаргою, а не з заявою про перегляд заочного рішення. Такі порушення потягли за собою правову невизначеність відповідача щодо порядку та строку оскарження судового рішення. Також, з матеріалів справи убачається, що ні рішення суду першої інстанції, ні матеріали справи не містять умови проведення заочного розгляду справи, передбаченого статтею 225 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи). Оскільки відповідачем при оскарженні рішення дотримано встановлений процесуальним законом порядок його оскарження, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/13156/15-ц вказано, що «за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд (стаття 282 ЦПК України). Постановляючи ухвалу від 29 травня 2019 року про закриття апеляційного провадження та повернення апеляційної скарги, апеляційний суд не звернув увагу на те, що зі змісту рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року вбачається, що воно ухвалено

в загальному порядку, у резолютивній частині якого зазначено загальний порядок та строки подання апеляційної скарги на це судове рішення відповідно до статей 354, 355 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 369/1534/18 вказано, що «зміст резолютивної частини рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2018 року свідчить, що суд альтернативно визначив як загальну, так і спеціальну форми перегляду рішення, що також зумовило правову невизначеність відповідача щодо порядку оскарження судового рішення. Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене в загальному порядку, тому відповідачем дотримано встановлений процесуальним законом порядок його оскарження».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі № 759/19385/17 вказано, що «з резолютивної частини рішення вбачається, що судом було чітко роз`яснено лише загальний порядок оскарження рішення суду відповідно до статті 354 ЦПК України. Про можливість перегляду рішення як заочного в порядку, зазначеному в статтях 284-287 ЦПК України, не зазначалося. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що у даній справі за результатами вирішення спору судом не приймалося рішення про заочний розгляд справи, рішення суду постановлено в загальному порядку, що виключало правові підстави для прийняття до провадження поданої заяви про перегляд рішення судом, який його ухвалив».

У справі, що переглядається Верховним Судом:

ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2024 року про відкриття провадження у справі призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на

04 лютого 2025 року (о 14:30 год) (а. с. 108);

від представника ТОВ «Діджи Фінанс» до суду першої інстанції надійшла заява про розгляд справи без участі позивача від 30 грудня 2024 року (а. с. 111), в якій зазначено, що позивач не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи;

представник відповідача - адвокат Мороз Л. С. у клопотанні від 02 лютого

2025 року (а. с. 125-126) просила районний суд ознайомитися з матеріалами справи та відкласти розгляд справи, призначений на 04 лютого 2025 року, на іншу дату;

ОСОБА_1 надав до суду першої інстанції відзив на позов (а. с. 132-138),

в якому просив відмовити у задоволенні позову, розглянути справу без його участі. Відзив не містить клопотання або згоду відповідача на заочний розгляд справи;

згідно з рекомендованим поштовим відправленням про дату судового засідання 21 березня 2025 року відповідач був повідомлений 16 лютого 2025 року (а. с. 158);

ні позивач, ні ОСОБА_1 у судове засідання 21 березня 2025 року не з`явилися (довідка: а. с. 159).21 березня 2025 року Рівненський районний суд Рівненської області ухвалив рішення за відсутності учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося;

у мотивувальній частині рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2025 року (а. с. 160-169) міститься розділ «Щодо відсутності підстав для заочного розгляду справи», в якому суд посилається на те, що «Глава 11 ЦПК України регулює порядок заочного розгляду справ у цивільному судочинстві. Заочне провадження є особливим порядком розгляду та вирішення цивільної справи за відсутності відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, позивач не заперечує проти такого вирішення справи та суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Лише за наявності всіх чотирьох умов суд може провести заочний розгляд справи. Заочне провадження є додатковою гарантією позивачеві від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу, дотримання судами строків розгляду справи. Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву».

Разом з тим у резолютивній частині рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2025 року вказано, що: «Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Позивач має право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи».

Тобто у резолютивній частині рішення районного суду, що оскаржувалось відповідачем, роз`яснено як процедуру оскарження рішення, ухваленого

в загальному порядку, так і порядок оскарження заочного рішення, що потягло за собою певну правову невизначеність щодо порядку та строку його оскарження.

Водночас за умови посилання в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції на відсутність підстав для заочного розгляду справи та наявності відзиву відповідача в матеріалах справи, помилково вважати, що існують передбачені статтею 280 ЦПК України умови проведення заочного розгляду цієї справи.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що відповідач не дотримався встановленого процесуальним законом порядку оскарження рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 21 березня 2025 року, оскільки зазначене рішення за формою і змістом не є заочним. Тому апеляційний суд зробив помилковий висновок про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який обґрунтовано оскаржив рішення суду першої інстанції у загальному порядку.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржену ухвалу скасувати та передати справу до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що справа направляється до суду апеляційної інстанції без ухвалення остаточного рішення у справі, тому Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 травня 2025 року скасувати, а справу передати до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець