Провадження № 2/752/6701/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді - Машкевич К.В., за участю секретаря - Зінченка Д.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) »Київтеплоенерго» про захист порушеного права, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить:

- визнати, що КП Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) »Київтеплоенерго» не має підстав для вимоги до нього про сплату боргу перед ПАТ`Київенерго» за постачання гарячої води відповідно до платіжного документа за травень 2018 року;

- зобов`язати КП Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) »Київтеплоенерго» врахувати відсутність підстав для вимоги про сплату зазначеного боргу і відобразити це в черговому платіжному документі.

Посилається в позові на те, що він є споживачем послуг з постачання гарячої води, які налає відповідач.

Відповідно до листа КК »Центр комунального сервісу» вказані послуги до 30 квітня 2018 року надавало ПАТ`Київенерго», а з 01 травня 2018 року відповівдач.

На підставі укладеного договору з ПАТ`Київенерго» відповідач набув право вимоги з оплати послуг до 01 травня 2018 року.

На підставі цього договору відповідач у платіжному документі за травень 2018 року вимагає від нього сплату боргу в розмірі 4 077, 45 грн, який він вважає його боргом перед ПАТ`Київенерго».

Вказаний борг він не визнає, оскільки ПАТ`Київенерго» нарахувало йому його без урахування показників його квартирного лічильника гарячої води.

В платіжному документі зазначено, що борг нарахований як для мешканців без квартирного засобу обліку.

Однак, його квартира облаштована лічильником, він є справним, що підтверджується свідоцтвом ДП`Укрметртестстандар» від 24 червня 2022 року про його повірку.

З урахуванням цього вважає, що ПАТ`Київенерго» не мало права нараховувати йому плату за свої послуги без врахування показників лічильника.

В свою чергу, відповідач не має права вимагати від нього сплати боргу, оскільки в Додатку №2 до договору відстуня дата підписання договору з ПАТ`Київенерго», тому з точки зору ст.631 ЦК України Додаток №2 не набрав чинності і відповідач не має права вимогати від нього сплати боргу, який утворився перед ПАТ`Київенерго».

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позов був зареєстрований судом 13 травня 2025 року та відповідно до ст.33 ЦПК України був визначений склад суду.

Ухвалою суду від 19 травня 2025 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до ст.178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для подання відзиву.

05 червня 2025 року відповідач подав відзив, яким проти позову заперечує.

Посилається на те, що позивач не погоджується з сумою боргу за надані послуги, однак наслідком цієї незгоди можуть бути лише заперечення при розгляді спору про стягнення з нього заборгованості.

Вважає, що в даному випадку відсутній спір, який може бути предметом судового захисту, оскільки КП`Київтеплоенерго» не пред`являло до позивача вимоги про стягнення заборгованості.

Заборгованість позивача перед ПАТ`Київенерго» на суму 2 378, 38 грн обліковується в борговій базі ПАТ`Київенерго», а КП`Київтеплоенерго» не було виконавцем послуги в цей період часу.

Проаналізував Договір цесії, укладений з ПАТ`Київенерго», та вважає його таким, що відповідає вимогам закону.

Вважає, що права позивача не є порушеними, а тому не підлягають захисту, і просить у позові відмовити.

07 червня 2025 року позивач подав відповідь на відзив, в якому обґрунтував порушення своїх прав та правильність обраного способу захисту.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким же чином регулюється дане питання і в ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Судом встановлено, що позивач є споживачем послуг КП`Київтеплоенерго» з постачання гарячої води за адресою проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідно до квитанції ПАТ`Київенерго» на сплату послуги з постачання гарячої води за квітень 2018 року до сплати споживачам нараховано 4 077, 45 грн.

Розрахунок виконано як нарахування мешканцям без квартирного засобу.

( а.с. 13 - 14 )

На підставі Договору про відступлення права вимоги (цесії) №602-18 від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», КП`Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до юридичних та фізичних осіб щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Договір є діючим і ніким не оспорювався.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, укладений договір цесії є правомірним.

( а.с. 10 - 12 )

Спір між сторонами виник з приводу наявності заборгованості позивача перед відповідачем за постачання гарячої води, який виник перед ПАТ`Київенерго», та права відповідача на її стягнення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18 червня 2024 року в справі № 758/113//23 особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав.

Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 зазначено, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.

Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у ч.2 ст.16 ЦК України.

Такого способу захисту цивільних прав, з яким позивач звернувся до суду, ні ст. 16 ЦК України, ні іншими законами не передбачено.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судому спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Щодо вирішення питання про належний спосіб судового захисту у спірних правовідносинах, суд виходить з наступного.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі №462/5889/16 ( в схожих правовідносинах ) оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів.

В постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 522/12901/187 ( в схожих правовідносинах ) зазначено, що оскарження документа, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Зазначений документ може бути визнаний як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема щодо відшкодування матеріальних збитків, при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку щодо його дійсності.

З урахуванням приведеного вище, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги не є належним способом захисту прав, оскільки наявність квитанції з зазначенням у ній боргу за надані послуги з постачання гарячої води не свідчить про порушення його прав, як споживача, не сприяють ефективному відновленню порушеного права, а тому не підлягають розгляду в судовому порядку.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 11 лютого 2020 року в справі № 234/18252/18.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 319, 322 ЦК України, Законом України « Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Комунального підприємства Виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) »Київтеплоенерго» про захист порушеного права відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.В. Машкевич