Провадження № 2/932/499/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

за участю секретаря - Білоконь О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Карпенко Олександр Георгійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович, про визнання недійсним договору та витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Карпенко Олександр Георгійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2018 для розгляду даної справи була визначена суддя Єлісєєва Т.Ю., яка ухвалою від 02.01.2019 прийняла позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою суду від 18.01.2019 було задоволено заяву позивача про забезпечення позову у даній справі.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 01.04.2019 № 46 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2019 для розгляду даної цивільної справи була визначена суддя Женеску Е.В., яка ухвалою від 04.04.2019 прийняла цивільну справу до свого провадження, призначила розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 31.03.2020 № 134 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2020 для розгляду даної цивільної справи був визначений суддя Яковлев Д.О., який ухвалою від 31.03.2020 прийняв цивільну справу до свого провадження, призначив розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 22.01.2021 № 25 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2021 для розгляду даної цивільної справи була визначена суддя Лукінова К.С., яка ухвалою від 25.01.2021 прийняла цивільну справу до свого провадження, визначила про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначила підготовче засідання.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 19.01.2022 № 23 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2022 для розгляду даної цивільної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою суду від 19.01.2022 суддя прийняла цивільну справу до свого провадження, визначила про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначила підготовче засідання.

17.04.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла Заява про зміну предмету позову та залучення співвідповідача.

18.05.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла Заява Виконувачого обов`язків керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра (правонаступника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про уточнення заяви про зміну предмету позову та залучення співвідповідача, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Карпенко Олександр Георгійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович, про визнання недійсним договору та витребування майна.

В обгрунтування позову, з урахуванням уточнення, позивач посилається на те, що під час здійснення конституційних повноважень прокуратурою встановлено факт безпідставного набуття речових прав на квартиру АДРЕСА_1 . 11.08.2015 на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого начебто Виконкомом міської ради народних депутатів м.Дніпропетровська 08.02.1993 згідно із розпорядженням №9/162-93 від 08.02.1993, приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області Карпенком О.Г. здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_2 . Того ж дня, приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області Карпенком О.Г. посвідчено договір купівлі-продажу від 11.08.2015, відчужено квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 . У подальшому, спірний об`єкт нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 03.09.2015, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чернишом Є.В., відчужено на користь ОСОБА_1 , який і є власником майна станом на сьогоднішній день згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також, 08.09.2015 спірна квартира стала предметом договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Разом з цим, згідно з інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, що є єдиним органом приватизації житла, яке перебуває у комунальній власності, розпорядження № 9/162-93 від 08.02.1993 не видавалось, рішення про передачу спірної квартири у приватну власність не приймалось. Таким чином, нерухоме майно вибуло із комунальної власності поза волею власника, всупереч встановленого законом порядку, на підставі розпорядження №9/162-93 від 08.02.1993, яке Дніпропетровською міською радою не видавалось.

Позивач зазначає, що Розпорядження органу приватизації № 9/162-93 від 08.02.1993 про передачу спірної квартири ОСОБА_2 не приймалось, а отже останнім право власності у встановленому законом порядку не набувалось і відповідно нерухоме майно не могло бути передано за правочинами іншим особам. Спірна квартира стала предметом іпотечного договору від 08.09.2015, де іпотекодавцем виступив ОСОБА_1 . Квартира набута ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 03.09.2015 від ОСОБА_3 , в свою чергу ОСОБА_3 квартира набута за договором купівлі-продажу від 11.08.2015 від особи, яка не мала права її відчужувати - ОСОБА_2 . На сьогоднішній день до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про обтяження стосовно спірної квартири на підставі даного іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Позивач, посилаючись на ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вказує про те, що за відсутності судового рішення про визнання іпотечного договору недійсним відповідне обтяження буде чинним, що в свою чергу унеможливіть виконання судового рішення про витребування квартири у разі задоволення позову прокурора, а отже права територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради щодо володіння та розпорядження комунальним майном не будуть відновлені у повній мірі. У зв`язку з цим належним способом захисту прав, наряду з витребуванням майна, має бути визнання іпотечного договору, що укладений 08.09.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., недійсним в частині включення до нерухомого майна, що передається в іпотеку, квартири АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_1 у встановленому законом порядку право власності на вказану квартиру не набувалось, відповідно і правові наслідки для включення даної квартири до іпотечного договору у якості предмету іпотеки відсутні. Враховуючи, що за приписами статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, в той час як задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку статті 388 ЦК України вказує на не набуття права власності на спірне нерухоме майно, оспорюваний іпотечний договір в частині передачі квартири суперечитиме положенням статті 5 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним.

Посилаючись на зазначене, позивач просить витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 21; визнати іпотечний договір, укладений 08.09.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. (зареєстровано в реєстрі за № 572), недійсним в частині включення до нерухомого майна, що передається в іпотеку, квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 21, стягнути сплачений судовий збір.

Ухвалою суду від 04.10.2023 залучено ОСОБА_4 в якості співвідповідача до участі у даній цивільній справі, виключивши його з числа третіх осіб.

Ухвалою суду від 29.11.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представники Центральної окружної прокуратури міста Дніпра та Дніпровської міської ради позовні вимоги, з урахуванням їх зміни та уточнення, підтримали та просили задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзиви на позовну заяву не надали, причину неявки суду не повідомили.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на викладене, за згодою представників позивача, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши осіб, які з`явились, ознайомившись з матеріалами справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальними положеннями, визначеним ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес особи в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні, Дніпропетровською місцевою прокуратурою №2 під час здійснення представницької діяльності у сфері захисту інтересів держави виявлено факт незаконного заволодіння майном комунальної власності - квартирою АДРЕСА_1 . Відомості за вказаним фактом 26.04.2016 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження №0000024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що 11.08.2015 невідомі особи шляхом обману, використовуючи завідомо підроблені документи, зокрема, свідоцтво про право власності на житло від 18.02.1993, видане на ім`я ОСОБА_2 , що були надані приватному нотаріусу Карпенко О.Г. для здійснення державної реєстрації договору купівлі-продажу, заволоділи майном територіальної громади міста Дніпропетровська (наразі м.Дніпро) - квартирою АДРЕСА_1 .

Вбачається, що 11.08.2015 на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів м.Дніпропетровська 08.02.1993 згідно із розпорядженням №9/162-93 від 08.02.1993, приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області Карпенком О.Г. здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Того ж дня, 11.08.2015 приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області Карпенком О.Г. було посвідчено договір купівлі-продажу від 11.08.2015, яким ОСОБА_2 відчужено квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 . З договору вбачається, що квартира складається з однієї кімнати на другому поверсі п`ятиповерхового будинку, загальна площа квартири - 30,6 кв.м., жила - 17,2 кв.м.; у п.2 Договору купівлі-продажу вказано, що квартира, що відчужується, належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло (б/н) від 18.02.1993, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів м.Дніпропетровська, згідно розпорядженню від 08.02.1993 року за №9/162-93.

У подальшому, квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 03.09.2015, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чернишом Є.В., була відчужена ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , який і є власником майна станом на сьогоднішній день згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

08.09.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , від імені якого діяв ОСОБА_5 , було укладено Іпотечний договір, у п.1.1. якого вказано, що цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з Договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний до лютого 2017 року повернути іпотекодержателю позику у розмірі 300 000,00 грн., сплатити можливу неустойку, а також виконати інші умови договору позики.

Відповідно до п.1.2. Договору предметом іпотеки є надання іпотекодавцем в іпотеку наступного нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 ; квартири АДРЕСА_3 .

Таким чином, 08.09.2015 квартира АДРЕСА_1 стала предметом договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відповідно до листа КП «ДМБТІ» від 30.08.2016 № 12695, станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі відсутні відомості про право власності за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно листа Дніпровської міської ради від 21.06.2018 № 7/11-1767, за даними електронної бази департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, що є органом приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 ; вищевказане розпорядження № 9/162-93 від 08.02.1993 органом приватизації не видавалось, рішення про передачу спірної квартири у приватну власність не приймалось.

Отже, нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 вибуло із комунальної власності поза волею власника, всупереч встановленого законом порядку та на підставі розпорядження №9/162-93 від 08.02.1993, яке Дніпропетровською міською радою не видавалось.

Таким чином, встановлено, що Розпорядження органу приватизації № 9/162-93 від 08.02.1993 про передачу спірної квартири ОСОБА_2 , на підставі якого було видано свідоцтво на право власності на вказану квартиру, не видавалось, а отже останнім право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку не набувалось і відповідно не могло бути передано за правочинами іншим особам. Спірна квартира стала предметом іпотечного договору від 08.09.2015, де іпотекодавцем виступив ОСОБА_1 ; квартира набута ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 03.09.2015 від ОСОБА_3 , в свою чергу ОСОБА_3 квартира набута за договором купівлі-продажу від 11.08.2015 від особи, яка не мала права її відчужувати - ОСОБА_2 .

Суд зважає на те, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава, у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у пункті 8.6. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.10.2019 у справі № 916/780/18.

Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таку позицію висловив Верховний Суд у постановах від 03.07.2019 у справі № 183/2535/16 та від 03.04.2018 у справі № 917/927/17.

Вбачається, що на сьогоднішній день до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про обтяження стосовно спірної квартири на підставі вищевказаного іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

У відповідності до ч.2 ст. 583 ЦК України, з аставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Відповідно до абзацу 2 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника;

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.5 цього Закону, іпотеки має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За приписами ст.5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство , установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до положень ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, я кщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Відповідно до положення п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Таким чином, відповідно до вимог ст.ст. 330, 387, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передано поза межами волі власника не набувається, у тому числі і добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребувано.

Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Отже, за відсутності судового рішення про визнання іпотечного договору недійсним відповідне обтяження буде чинним, що в свою чергу унеможливіть виконання судового рішення про витребування квартири у разі задоволення позову прокурора.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За положеннями ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

У постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору по недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотеки припиняється у разі, зокрема, визнання іпотечного договору недійсним.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 у встановленому законом порядку право власності на вказану квартиру не набувалось, відповідно і правові наслідки для включення даної квартири до іпотечного договору у якості предмету іпотеки відсутні. Враховуючи, що за приписами статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, в той час як задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку статті 388 ЦК України вказує на не набуття права власності на спірне нерухоме майно, оспорюваний іпотечний договір в частині передачі квартири суперечитиме положенням статті 5 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним.

Зважаючи на зміст позовних вимог, з метою захисту прав територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання іпотечного договору, що укладений 08.09.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., недійсним в частині включення до нерухомого майна, що передається в іпотеку, квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, оскільки ОСОБА_1 не набув право власності на спірну квартиру, у зв`язку з тим, що нерухоме майно вибуло із комунальної власності поза волею власника, всупереч встановленому законом порядку, на підставі документу із ознаками фіктивності, воно може бути витребувано у нього як останнього набувача в порядку ст. 388 ЦК України, тому позовні вимоги позивача про витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 21, підлягають задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги позивача про витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 21; визнання іпотечного договору, укладеного 08.09.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. (зареєстровано в реєстрі за № 572), недійсним в частині включення до нерухомого майна, що передається в іпотеку, квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 21, підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь Дніпропетровської обласної прокуратури понесені витрати по справі - сплачений судовий збір, а саме по 1110 гривень 10 копійок з кожного відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Карпенко Олександр Георгійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євген Володимирович, про визнання недійсним договору та витребування майна - задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 21.

Визнати іпотечний договір, укладений 08.09.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Євгеном Володимировичем (зареєстровано в реєстрі за № 572) недійсним в частині включення до нерухомого майна, що передається в іпотеку, квартири АДРЕСА_1 (предмету іпотеки-1), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 21.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір в сумі 1110 гривень 10 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір в сумі 1110 гривень 10 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір в сумі 1110 гривень 10 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір в сумі 1110 гривень 10 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Т.О. Кудрявцева