КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/3802/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Пукала А.В. в м. Київ у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ред Пойнт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2025 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Ред Пойнт Фінанс» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3 % річних в розмірі 48308,75 грн. та інфляційні втрати в розмірі 217710,57 грн. від простроченої суми за період з 16 лютого 2018 року по 18 березня 2025 року, а також судовий збір 3990,29 грн.

Позов мотивував тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року в справі № 756/12376/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кушнер» вартість переданого в оренду та суборенду майна і неповернутої зворотної тари в розмірі 227283,95 грн., штрафних санкцій у розмірі 18000 грн., судовий збір 3679,25 грн. та 420 грн. витрат на публікацію оголошення в пресі. 27 березня 2018 року ТОВ «Кушнер» змінило назву на ТОВ «Спеція Півночі».

07 червня 2018 року Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчі листи на примусове виконання рішення у справі № 756/12376/17, 23 вересня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Яцишиним А.М. відкрито виконавче провадження, у якому виконавчий документ було повернуто постановою виконавця від 10 червня 2020 року.

10 серпня 2021 року постановою приватного виконавця Яцишина А.М. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 756/12376/17.

30 серпня 2021 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/12376/17 замінено стягувача ТОВ «Спеція Півночі» на ТОВ «Фінансова компанія «Ред Пойнт Фінанс» у зобов`язанні про стягнення грошових коштів в зазначеному розмірі з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кушнер».

26 жовтня 2021 року постановою приватного виконавця Яцишина А.М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 замінено сторону стягувача ТОВ «Спеція Півночі» на ТОВ «Фінансова компанія «Ред Пойнт Фінанс».

На теперішній час зазначене рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року в справі № 756/12376/17 повністю не виконане, тривають виконавчі провадження по примусовому виконанню рішення суду, що підтверджується листом приватного виконавця. Оскільки грошове зобов`язання, визначене рішенням суду, не виконане, підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України, з ОСОБА_1 підлягають стягненню 3 % річних в розмірі 48308,75 грн. та інфляційні втрати в розмірі 217710,57 грн. від простроченої суми за період з 16 лютого 2018 року по 18 березня 2015 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ред Пойнт Фінанс» 3 % річних в розмірі 48308,75 грн. та інфляційні втрати в розмірі 217710,57 грн. від простроченої суми за період з 16 лютого 2018 року по 18 березня 2015 року, а також судовий збір 3990,29 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводила зміст ст. 11, ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 598, ст. 599, ч. 2 ст. 625 ЦК України, за змістом якої нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказувала, що такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року в справі № 6-113цс14, з якою погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц.

Посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року в справі № 916/190/18, згідно яких наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум за весь час прострочення.

Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20, згідно яких натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Вказувала, що згідно правових висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Наводила положення ст. 627, 602 ЦК України щодо наслідків спливу позовної давності, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, згідно яких «натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна давність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги».

З урахуванням наведеного, вказувала, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги, що зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Заборгованість в порядку ст. 625 ЦК України була нарахована позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, а отже приватне право не може допустити ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку вони нараховуються, оскільки це позбавляє відповідача, як боржника, можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.

Вважала, що у кредитора, для охорони інтересів боржника, була можливість пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження, і що аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20.

Від позивача ТОВ «Фінансова компанія «Ред Пойнт Фінанс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві позивач повторно викладав фактичні обставини справи, наведені в позовній заяві, та правові підстави позову, а також правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц та від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц про те, що положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року в справі № 703/2718/16-ц, від 04 лютого 2020 року в справі № 912/1120/16 про те, що проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідності за порушення грошового зобов`язання.

Пояснював, що у цьому випадку в рішенні суду визнано грошові зобов`язання відповідача та визначено їх розмір, зобов`язання не виконанні, тому в цьому випадку вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню.

Беручи до уваги, що судом першої інстанції встановлено, що з моменту ухвалення рішення суду 15 лютого 2018 року і до моменту звернення з позовом відповідачем не виконано зобов`язання, погоджувався з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на стягнення виплат, передбачених ст. 625 ЦК України, які згідно з наданим розрахунком, перевіреним судом та не спростованим відповідачем, становлять 3 % річних в розмірі 48308,75 грн. та інфляційні втрати у розмірі 217710,57 грн. за період з 16 лютого 2018 року по 18 березня 2025 року.

В судове засідання 08 жовтня 2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлялись шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету позивача, а також на поштову адресу відповідача. Поштове відправлення із судовою повісткою-повідомленням, направлене на адресу ОСОБА_1 згідно відмітки на конверті УДДПЗ «Укрпошта», не вручене в зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання, повідомленою цією особою суду, вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, провадження № 14-507цс18, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, провадження № 12-233гс18 та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, провадження № 61-2583св20, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20, провадження № 61-3782св21, від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц, провадження № 61-2876св21.

Від позивача ТОВ «Фінансова компанія «Ред Пойнт Фінанс» надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість проведення судового засідання у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ТОВ «Фінансова компанія «Ред Пойнт Фінанс» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки з моменту ухвалення рішення суду 15 лютого 2018 року і до моменту звернення з позовом відповідачем не виконано зобов`язання, позивач має право на стягнення виплат, передбачених ст. 625 ЦК України, які згідно з наданим розрахунком, перевіреним судом та не спростованим відповідачем, становлять 3 % річних в розмірі 48308,75 грн. та інфляційні втрати у розмірі 217710,57 грн. за період з 16 лютого 2018 року по 18 березня 2025 року.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м Києва від 15 лютого 2018 року у справі №756/12376/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кушнер» вартість переданого в оренду та суборенду майна і неповернутої зворотної тари в розмірі 227 283,95 грн., штрафних санкцій у розмірі 18 000 грн., судового збору у сумі 3 679,25 грн. та 420 грн. витрат на публікацію оголошення в пресі (а. с. 8 - 10).

07 червня 2018 року Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 756/12376/17 на примусове виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року у справі №756/12376/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кушнер» грошових коштів у розмірі 227 283,95 грн. (а. с. 12).

23 вересня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Яцишиним А.М. відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Спеція Півночі» грошових коштів в сумі 227 283,95 грн. (а. с. 13).

10 червня 2020 року приватним виконавцем Яцишиним А.М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу (а. с. 15).

10 серпня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Яцишина А.М. відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Спеція Півночі» грошових коштів в розмірі 227 283,95 грн. (а. с. 17).

30 серпня 2021 ухвалою Оболонського районного суду м. Києва у справі №756/12376/17 у вказаному зобов`язанні замінено стягувача ТОВ «Спеція Півночі» на ТОВ «Фінансова компанія «Ред Пойнт Фінанс» (а. с. 11).

26 жовтня 2021 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Яцишина А.М. у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 замінено сторону стягувача ТОВ «Спеція Півночі» на ТОВ «Фінансова компанія «Ред Пойнт Фінанс» у зобов`язанні ОСОБА_1 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Спеція Півночі» вартості переданого в оренду та суборенду майна і неповернутої зворотної тари в розмірі 227 283,95 грн. (а. с. 18).

На теперішній час зазначене рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року у справі №756/12376/17 (провадження 6/756/727/21) не виконане, згідно листа приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Яцишина А.М. від 17 березня 2025 року за № 9181 по виконавчому провадженню ВП № НОМЕР_1, станом на 17 березня 2025 року заборгованість складає 227 283,95 грн. (а. с. 19).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, який було належним чином враховано судом першої інстанції.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу, 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, на які правомірно послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція на даний час підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 лютого 2025 року в справі № 758/5318/23, провадження № 61-15103св24, від 06 травня 2025 року в справі № 464/2647/22, провадження № 61-6059св24, від 28 травня 2025 року в справі № 305/1233/21, провадження № 61-18180св23, що свідчить про усталеність правової позиції Верховного Суду з даного приводу.

Отже, встановивши, що з моменту ухвалення рішення суду 15 лютого 2018 року і до моменту звернення з позовом відповідач не виконала зобов`язання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що позивач має право на стягнення виплат, передбачених ст. 625 ЦК України, які згідно з наданим розрахунком, перевіреним судом, становлять: 3% річних у розмірі 48308,75 грн. та інфляційні втрати у розмірі 217 710,57 грн. за період з 16 лютого 2018 року по 18 березня 2025 року.

Апеляційний суд не може погодитися з необґрунтованими доводами апеляційної скарги про те, що зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання, і заборгованість в порядку ст. 625 ЦК України була нарахована позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, а отже приватне право не може допустити ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку вони нараховуються, оскільки це позбавляє відповідача, як боржника, заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку, з огляду на таке.

Апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 (провадження № 61-9430св23), в якій зазначено, що «висновки суду апеляційної інстанції про те, що зобов`язання між сторонами є натуральним, а тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню, на думку колегії суддів є помилковими виходячи з наступного.

Так, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:

1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності.

Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2011 року у справі №2-717/2011, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним».

У цій справі основна вимога кредитора, як і у справі № 753/1527/22 (провадження № 61-9430св23), була захищена судом у рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року в справі № 756/12376/17, яке набрало законної сили, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, отже зобов`язання не можна вважати натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Оскільки кредитор (правонаступником якого є позивач) отримав захист в судовому порядку, у якому відкрито і триває виконавче провадження, підстав вважати, що у спірних правовідносинах існує натуральне зобов`язання, немає, тому доводи ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про безпідставність позову є помилковими.

Аналогічні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 947/68/22 провадження № 61-965св23, та від 21 травня 2025 року в справі № 514/1582/22, провадження № 61-9633св24.

Посилання ОСОБА_1 на правові висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц, Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20, є неправильним, оскільки зводяться до помилкового тлумачення відповідачем змісту цих постанов щодо суті задавненого зобов`язання, і оскільки у зазначених справах судами встановлено інші обставини, а саме основна вимога кредитора не була захищена судовим рішенням, яке підлягало примусовому виконанню.

За даних обставин, рішення суду першої інстанції правовим висновкам Верховного Суду, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, не суперечить.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.