Єдиний унікальний номер судової справи 479/1054/24
Номер провадження 22-ц/812/1683/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

06 жовтня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника позивачів адвоката Кравченка О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана їх представником адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем, рішення, яке ухвалено Кривоозерським районним судом Миколаївської області 16 липня 2025 року, під головуванням судді Репушевської О.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди землі,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих 21 липня 2020 року приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Лобовою О.М., зареєстрованих за №260 та №261, належить на праві спільної часткової власності (по 1/2 частки кожному) земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0124, площею 5.1508 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована в межах території Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області.

Вказана земельна ділянка була успадкована позивачами після смерті їх батька ОСОБА_3 , та належала йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №088080, виданого Кривоозерською районною державною адміністрацію Миколаївської області 30 вересня 2003 року.

За життя, ОСОБА_3 було видано на ім`я ОСОБА_4 довіреність серії ВАР №521136 від 10 жовтня 2003 року, якою він уповноважив останнього бути його представником з усіма повноваженнями з питань користування належною йому земельною ділянкою на підставі державного акту на право приватної власності на землю.

В подальшому, на підставі вищевказаної довіреності від імені ОСОБА_3 ОСОБА_4 було укладено договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Примірник вказаного договору оренди землі, як відомо позивачам, ОСОБА_3 надано не було.

У зв`язку із цим, з метою отримання вищевказаного договору оренди, 11 липня 2024 року представник позивачів звернувся до відповідача із адвокатськими запитами, в яких також просив надати йому докази сплати орендної плати за період дії вищевказаного договору.

Більше того, протягом всього часу дії договору відповідач систематично порушував умови договору в частині своєчасної сплати орендної плати ОСОБА_3 .

У зв`язку із цим, позивачі звернулись до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» із заявою, в якій просили здійснити з ними повний розрахунок по орендній платі за весь період дії договору оренди землі.

Втім, відповідач здійснив розрахунок з позивачами лише за останній три роки дії договору, ігноруючи той факт, що за попередні роки (2005-2017) у нього також існувала заборгованість перед орендодавцем.

Також, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» жодним чином не відреагувало на адвокатські запити представника позивачів, та не надіслало ані запитувані ним документи, ані будь-якої відповіді про ймовірну неможливість їх надання.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили розірвати договір оренди землі, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», стосовно земельної ділянки, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5.1508 га, кадастровий номер :02:000:0124, яка розташована в межах території Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, а також стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати у справі.

ТОВ «Агрофірма Корнацьких» надало до районного суду відзив на позовну заяву, в якому просило у задоволенні позову відмовити. Зазначало, що у зв`язку з набуттям позивачами права власності на спірну земельну ділянку 21 липня 2020 року, та зверненням їх до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» 07 липня 2021 року, їм нараховувалася та сплачувалася орендна плата згідно з договором оренди землі з агрофірмою, в тому числі, була сплачена за узгодженням сторін, орендна плата, в межах строку позовної давності, що не заперечується представником позивачів у позовній заяві.

Крім того, позивачами не надано належних доказів того, що при звернені до відповідача вони вимагали здійснити з ними повний розрахунок. Таким чином вказані твердження є припущенням. Більше того, вказане спростовується власними заявами позивачів.

Вказувало на те, що на день звернення до суду право позивачів щодо отримання орендної плати взагалі не порушено, що свідчить про відсутність підстав захисту цього права в судовому порядку.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідач виконав свій обов`язок щодо виплати орендної плати за договором оренди землі за №121/К від 01 січня 2005 року за 2019-2023 роки.

Посилання позивачів на те, що систематичність невиплати орендної плати була з моменту укладення договору оренди землі, не підтверджується дослідженими судом доказами.

Оскільки позивачами не доведено, а судом не встановлено наявність вини відповідача у несплаті орендної плати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , то районний суд вважав, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень закону про істотне порушення умов договору у зв`язку із систематичною несплатою орендних платежів та задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди землі від 01 січня 2005 року №121/К.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Кравченка О.С., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивачі вказували на те, що судом першої інстанції були неправильно оцінені наявні у матеріалах справи докази, не взято до уваги висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду, що призвело до помилкового висновку про відмову у позові.

Також, районним судом не було надано правової оцінки щодо твердження представника відповідача щодо неможливості надати докази на підтвердження сплати орендної плати за 2005-2015 роки включно у зв`язку з закінченням строку зберігання документації. Відповідачем взагалі не було надано жодних доказів на підтвердження виконання договірних відносин в частині сплати орендної плати за 2016-2018 роки та судом в свою чергу була проігнорована дана обставина.

Даний договір оренди ще є діючим і його строк дії закінчиться лише 31 грудня 2054 року. Що свідчить про те, що термін його зберігання на даному підприємстві разом з пов`язаною з ним будь-якою бухгалтерською звітністю (акти, платежі, накладні тощо) закінчиться лише у 2057 року. А тому ненадання відповідачем будь-яких доказів на підтвердження сплати ним орендної плати за користування належною позивачам земельною ділянкою в період з 2005 по 2015 роки включно, є безпідставними та твердження про сплив строку зберігання є необґрунтованим та не повинне враховуватися як мотивована підстава. У зв`язку з цим, судом першої інстанцій факт виконання відповідачем умов договору в частині сплати орендної плати за договором за період з 2005 по 2015 роки включно був встановлений виключно на припущеннях без підтвердження належними та достатніми доказами по справі.

ТОВ «Агрофірма Корнацьких» через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Позивачі та представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, були повідомлені про місце, день та час судового засідання шляхом направлення судової повістки: позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, відповідачу ТОВ «Агрофірма Корнацьких» через підсистему Електронний суд.

В заяві від 01 вересня 2025 року, яка надійшла до апеляційної інстанції, представник відповідача просить розглянути справу у його відсутність.

Позивачі причини неявки в судове засідання від 06 жовтня 2025 року апеляційний суд не повідомили.

Зважаючи на вимоги ст.ст.128,130, ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Представник позивачів адвокат Кравченко О.С. в судовому засіданні апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року підтримав апеляційну скаргу, з підстав викладених у скарзі та просив її задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №088080, виданого 30 вересня 2003 року, належала земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0124, площею 5.15 га, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та розташована в межах території Богачівської сільської (натепер Кривоозерської селищної) ради Кривоозерського (натепер Первомайського) району Миколаївської області (а.с.20).

Відповідно до Книг записів реєстрації актів на право власності на землю, станом на 01 січня 2013 року зареєстровано договір оренди на вищевказану земельну ділянку з ТОВ «Агрофірма Корнацьких», терміном 50 років, дата реєстрації 28 серпня 2006 року, реєстраційний номер 6 (а.с.21).

Так, 01 січня 2005 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв за довіреністю ОСОБА_4 , та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди землі №121/К, за умовами якого позивач передав в оренду товариству земельну ділянку площею 5.15 гектарів.

Вказаний договір зареєстровано в Кривоозерському районному відділі МРФ 28 серпня 2006 року за №46 (а.с.86-87).

Перебування сторін у договірних відносинах передбачає наявність у кожної із сторін прав і обов`язків.

Так, відповідно до п.1 договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Багачівської сільської (натепер Кривоозерської селищної) ради Кривоозерського (натепер Первомайського) району Миколаївської області.

Пунктом 8 договору сторони узгодили, що договір укладено на 50 років з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2054 року.

Відповідно до п.9 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі шляхом видачі орендодавцю (або його уповноваженому представнику) готівкою відповідної грошової суми із каси орендаря або перерахуванням її на банківський рахунок орендодавця. Щорічний розмір орендної плати складає фіксовану грошову суму у розмірі 975 грн. 15 коп.

З метою захисту майнових інтересів орендодавця за згодою сторін на умовах, визначених цим договором, розрахунок по орендній платі може бути проведено визначеною кількістю сільськогосподарської продукції.

Форма розрахунку за договором (грошова або у натуральній формі) окремо щорічно погоджується сторонами в межах розміру плати, визначеної додатком №1 до Договору, шляхом подання орендодавцем на ім`я орендаря письмової заяви. Така заява подається орендодавцем орендарю до 01 вересня року, за який проводиться розрахунок по орендній платі.

Згідно з п.10 договору узгоджено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції.

За умовами п.п.11,12 договору орендна плата вноситься щорічно до 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними актами, накладними або підписаними сторонами відомостями на отримання відповідної продукції та (або послуг).

При цьому, п.36 договору передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

Згідно з п.38 договору дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом 40 договору оренди передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Додатком №1 до договору оренди землі від 01 січня 2005 року за №121/К встановлено, зокрема, що щорічно грошова форма орендної плати: складає 975 грн. 15 коп., термін виплати до 26 грудня року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі (а.с.88).

Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, натепер, право власності на вищевказану земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0124, площею 5.1508 га, зареєстровано за позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частки кожному на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих 21 липня 2020 року, виданих приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Лобовою О.М., зареєстрованих за №260 та №261 відповідно (а.с.17,18).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Частиною 3 статті 1223 ЦК України визначено, що спадщина належить спадкодавцю від дня відкриття спадщини. Тобто датою оформлення спадщини, а саме отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не може обмежуватись можливість реалізації належних спадкоємцю прав власника від дня відкриття спадщини.

Отже, за вказаним договором оренди землі від 01 січня 2005 року №121/К змінився орендодавець, оскільки ОСОБА_3 помер, а після його смерті спадщину прийняли його діти позивачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (матеріали справи не містять відомостей щодо інших спадкоємців).

Законом України від 06 вересня 2012 року №5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01 січня 2013 року, ЗК України було доповнено статтею 148-1.

Відповідно до ч.ч.1,3 цієї статті було визначено, що до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.

На виконання положень ст.148-1 ЗК України, спадкоємець (новий орендодавець) повинен повідомити орендаря про прийняття ним спадщини та про перехід до нього прав та обов`язків за договором оренди.

Дотримання вищевказаних дій для власника, до якого перейшло право власності на земельну ділянку, є важливим етапом, спрямованим для налагодження виплати орендної плати за укладеним до переходу права власності договором.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №146/350/20, від 28 квітня 2021 року у справі №341/245/19.

З матеріалів справи встановлено, що позивачі повідомили ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про зміну орендодавця у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 жовтня 2025 року, оскільки матеріали справи не місять копії свідоцтва про смерть), тільки у серпні 2021 році.

Так, окремими заявами від 07 серпня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повідомили ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про зміну орендодавця у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 (а.с.102-105).

13-14 січня 2022 року відповідачем була виплачена спадкоємцям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 орендна плата за землю за 2019-2021 роки, що підтверджено даними платіжних інструкцій №№137-141,211 (а.с.90-95).

Також, згідно з реєстром №5 від 19 січня 2023 року про перерахування на рахунки отримувачів згідно угоди №308250497 (орендна плата за землю за 2022 рік), реєстру №237 від 11 грудня 2023 року про перерахування на рахунки отримувачів згідно з угодою №308250497 (орендна плата за землю за 2023 рік) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перераховано кошти на їх розрахункові рахунки (а.с.96-100).

При цьому, в позовній заяві позивачі також посилались на наявність заборгованості зі сплати орендної плати за період 2005-2018 роки.

З Довідки №369 від 13 листопада 2024 року про нарахування та виплату орендної плати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вбачається, що з 2016 року по 2018 рік за отриманням орендної плати ніхто не звертався, а з 2019 року по 2023 рік орендну плату отримали спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.118-119).

Звертаючись із позовом, позивачі як на підставу задоволення своїх вимог посилався на систематичне порушення відповідачем умов договору, а саме невиплату орендної плати з моменту укладення спірного договору.

Заперечуючи проти позову, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вказувало на відсутність заборгованості та на вчинення дій, необхідних для виконання зобов`язання з виплати орендної плати.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У ст.11 ЦК України надано перелік підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з таких підстав є відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження №61-30435св18) зазначив, що у ст.629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Закон України «Про оренду землі» визначає умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору), яка кореспондується з положеннями ч.1 ст.93 ЗК України, оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору) істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди.

Частинами 1-3 статті 21 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору) передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

За правилами ст.31 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору) договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Згідно зі ст.32 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору) на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст.24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Положеннями статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час укладення договору) визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Статтею 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17 (провадження №61-41932сво18) зроблено правовий висновок щодо підстав для розірвання договору оренди землі з урахуванням пункту «д» частини першої ст.141 ЗК України, а саме підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів палати Касаційного господарського суду від 02 травня 2018 року у справі №925/549/17.

При цьому, систематичне порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість. Той факт, що відповідач сплатив усю суму заборгованості з орендної плати за землю, не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки судами встановлений факт її систематичної несплати протягом періоду дії договору оренди землі.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 червня 2019 року у справі №383/708/16-ц.

Отже, аналіз змісту статей 24 та 25 Закону України «Про оренду землі» та пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підставу для розірвання договору оренди. При цьому, факт несплати орендної плати стосується випадків як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому ніж визначено договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо).

Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі №912/1385/17 (провадження №12-201гс18) сформульовано такий правовий висновок: «враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року в справі №6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку в справі №910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність».

Зазначений підхід до вирішення питання щодо можливості розірвання договору судом з підстави істотності допущеного орендарем порушення договору шляхом систематичної несплати орендної плати є сталим та підтверджується релевантною практикою суду касаційної інстанції. Зокрема, аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі №689/1101/18 (провадження №61-10292св20), від 27 жовтня 2021 року у справі №573/1833/20 (провадження №61-7138св21), від 22 листопада 2021 року у справі №341/609/20 (провадження №61-10091св21), від 24 листопада 2021 року у справі №357/15284/18 (провадження №61-13518св21), від 08 грудня 2021 року у справі №357/452/21 (провадження №61-7721св21).

Згідно із ст.ст.12,81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

За правилами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позову є правильним, оскільки дослідженими доказами не доведено факт систематичного невиконання відповідачем обов`язку щодо сплати орендної плати за вищевказаним договором оренди.

Так, відповідно до п.42 договору оренди землі сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що порушення сталося не з її вини.

Частиною 1 статті 532 ЦК України передбачено, що місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Як убачається зі змісту укладеного договору оренди землі від 01 січня 2005 року (п.9 договору, Додатку №1), сторони узгодили виплату орендної плати у грошовій формі або у натуральній формі за умови погодження форми розрахунку щорічно шляхом звернення орендодавця із письмовою заявою.

Судом не встановлено, що сторони договору оренди в подальшому узгодили натуральну форму орендної плати, а тому відповідач мав провести розрахунок з орендної плати шляхом видачі орендодавцю готівки у касі орендаря або шляхом перерахування її на банківський рахунок орендодавця.

Разом з тим, позивачами при зверненні до суду з позовною заявою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що орендна плата за користування землею з моменту укладення договору (01 січня 2005 року) та по день звернення до суду з позовом, не виплачувалась. Також відсутні докази того, що позивачі на час настання виплати орендної плати, зокрема після смерті попереднього орендодавця ОСОБА_3 , зверталися до відповідача за отриманням орендної плати через касу, за наслідками чого їм було відмовлено в такій видачі або існували інші обставини щодо неотримання ними орендної плати у грошовій сумі через касу товариства. Не надано таких доказів й до суду апеляційної інстанції.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідач був повідомлений про смерть орендодавця ОСОБА_3 , як сторони договору, та наявність спадкоємців після його смерті, лише у 2021 році, та виконав свій обов`язок щодо виплати орендної плати спадкоємцям за договором оренди землі від 01 січня 2005 року за №121/К, що підтвердив наданими ним письмовими доказами строк зберігання яких не сплинув.

Крім того, встановлено, що орендна плата нараховувалась та виплачувалась відповідачем спадкоємцям у значно більших розмірах, чим це передбачено умовами договору.

Щодо доводів апеляційної скарги про протиправне знищення відповідачем відомостей про виплату орендної плати орендодавцям за укладеними договорами оренди за період з 2005 по 2015 року, про що свідчить наданий відповідачем Акт №1 від 06 грудня 2019 року про знищення документів не внесених до Національного архівного фонду, то слід зазначити наступне.

За вказаний період строки зберігання відомостей про виплату грошових коштів (орендної плати) були визначені з 2005 року по 2012 рік наказ Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 1998 року №41 «Про затвердження Переліку типових документів», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 року за №576/3016 (із змінами), за яким строк зберігання таких документів складав п`ять років. З 2012 року строки зберігання визначались наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 квітня 2012 року за №571/20884 «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», відповідно до якого визначено строк зберігання відомостей про виплату грошових коштів (орендної плати) у три роки.

За такого, твердження апеляційної скарги про безпідставне знищення таких документів є неприйнятними, оскільки не ґрунтуються на нормах законодавчих актів.

Інші доводи, які наведені в апеляційній скарзі, зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків районного суду, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка подана їх представником адвокатом Кравченком О.С., на підставі ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення районного суду, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права залишенню без змін.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка подана їх представником адвокатом Кравченком О.С., залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана їх представником адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 09 жовтня 2025 року