ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 296/11089/20

провадження № 61-5342св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - територіальна громада міста Житомира в особі Житомирської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 20 січня 2022 року у складі судді Маслак В. П. та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 березня 2024 року у складі колегії суддів Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Микитюк О. Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до територіальної громади міста Житомира в особі Житомирської міської ради про скасування права власності, встановлення факту володіння майном, визнання права власності в порядку спадкування.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до територіальної громади міста Житомира в особі Житомирської міської ради про скасування права власності, встановлення факту володіння майном, визнання права власності в порядку спадкування.

Позов мотивовано тим, що 26 листопада 1965 року батько позивачів ОСОБА_3 склав заповіт на користь своєї дружини (матері позивачів) - ОСОБА_4 . Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначали, що із невідомих причин спадщина була прийнята не спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 , а спадкоємцями за законом - дружиною та дітьми спадкодавця, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 по 1/7 частині за кожним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивачів - ОСОБА_4 . Інші спадкоємці, окрім позивачів, також померли. Позивачі вказували, що спадщина після смерті батька була оформлена неправильно - за законом, а не за заповітом. Спадщину повинна була прийняти лише ОСОБА_4 . Після її смерті спадщину фактично прийняли позивачі, інші спадкоємці померли.

Враховуючи наведене позивачі просили суд:

- скасувати право власності по 1/7 за кожним: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- встановити факт володіння ОСОБА_4 будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як спадкоємцем за заповітом;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/2 частині за кожною.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Корольовський районний суд м. Житомира рішенням від 20 січня 2022 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заяви про вступ у спадщину подали спадкоємці за законом. Відповідачем у справі залучено лише територіальну громаду м. Житомира в особі Житомирської міської ради.

Місцевий суд вважав, що позов пред`явлено до неповного кола відповідачів, яких рішення по справі безпосередньо стосується, позивачі у підготовчому судовому засіданні не заявили клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідачів осіб, на яких поширюються наслідки скасування права власності на спадкове майно.

Крім того, позивачі неправильно обрали спосіб захисту в частині скасування права власності на житловий будинок, оскільки такий не буде гарантувати ефективне відновлення права у його практичному застосуванні.

Житомирський апеляційний суд постановою від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без задоволення. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 січня 2022 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду про те, що позов пред`явлено до неповного кола осіб, яких рішення в справі безпосередньо стосується та позивачами у підготовчому судовому засіданні не заявлено клопотання про залучення у справу як співвідповідачів осіб, на яких поширюються наслідки скасування права власності на спадкове майно. Крім того, апеляційний суд зазначив, що зі змісту позовної заяви не вбачається, які саме права позивачів не визнає або порушує визначений ними відповідач.

Верховний Суд постановою від 01 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 17 травня 2023 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що захист права власності не належить до тих прав, які відповідно до статті 1219 ЦК України є особистими і стосовно яких правонаступництво недопустиме, оскільки здійснення цього права не пов`язано з певною особою, а тому може здійснюватися і спадкоємцями цієї особи на передбачених законом умовах.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , проте апеляційний суд не врахував, що спірні правовідносини допускають правонаступництво та всупереч пункту 1 частини першої статті 251 ЦПК України не зупинив провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника та розглянув справу по суті щодо померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правосуб`єктності.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 27 березня 2024 року закрив апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади міста Житомира в особі Житомирської міської ради про скасування права власності, встановлення факту володіння майном, визнання права власності в порядку спадкування та продовжив розгляд справи в іншій частині.

Житомирський апеляційний суд постановою від 27 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 січня 2022 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позов пред`явлено до неповного кола осіб, яких рішення в справі безпосередньо стосується та позивачі у підготовчому судовому засіданні не заявляли клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідачів осіб, на яких поширюються наслідки скасування права власності на спадкове майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Корольовського районного суду м. Житомира.

14 травня 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вказує на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі зазначається, що спадщину повинна була прийняти лише ОСОБА_4 , як спадкоємець за заповітом, а після її смерті спадщину фактично прийняли позивачі, оскільки інші спадкоємці померли. Враховуючи ту обставину, що будь-які інші спадкоємці, крім позивачів, були відсутні, спадщина мала би бути оформлена за позивачами. Спадкування за заповітом має пріоритет. За наявності заповіту спадкування за законом не відбувається.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд встановив що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом від 03 січня 1966 року серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 43).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 вересня 1994 року спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли дружина та діти в рівних частках - по 1/7 спадкового майна (житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ) кожен, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (т. 1 а. с. 20).

Відповідно до інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно від 30 квітня 2008 року № 18683677 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований за власниками: ОСОБА_4 - 1/7 частки, ОСОБА_5 - 1/7 частки, ОСОБА_6 - 1/7 частки, ОСОБА_3 - 1/7 частки, ОСОБА_2 - 1/7 частки, ОСОБА_1 - 1/7 частки та ОСОБА_7 - 1/7 частки (т. 1 а. с. 25, 26).

З огляду на витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян підтверджений факт, що 07 липня 1978 року відділом РАГС вчинений актовий запис № 1100 про реєстрацію шлюбу ОСОБА_9 із ОСОБА_6 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_10 ).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується відповідним свідоцтвом НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 46).

Із матеріалів спадкової справи № 470/1995 до майна померлої ОСОБА_4 слідує, що ОСОБА_4 за життя склала заповіт від 17 грудня 1977 року, яким заповіла все своє майно сину ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 102).

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 20 жовтня 1995 року звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Із матеріалів справи відомо, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 проживали за однією адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 96, 97).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , що підтверджується відповідним свідоцтвом від 27 грудня 2007 року серії НОМЕР_3 (т. 1 а. с. 109).

Із матеріалів спадкової справи № 28/2008 до майна померлого ОСОБА_6 вбачається, що до Першої Житомирської державної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися діти померлого: ОСОБА_11 (заява надійшла 16 січня 2008 року), ОСОБА_12 (заява надійшла у липні 2008 року) та дружина - ОСОБА_13 (заява надійшла 08 лютого 2008 року). Спадкоємець ОСОБА_6 , його дружина ОСОБА_13 , проживала за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 106, 112, 117).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 , що підтверджується відповідним свідоцтвом від 29 грудня 2007 року серії НОМЕР_4 . Із матеріалів спадкової справи № 333/2008 відомо, що до Першої Житомирської державної нотаріальної контори 18 квітня 2008 року надійшла заява дочки померлої - ОСОБА_14 про прийняття спадщини після смерті матері (т. 1 а. с. 123, 124).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_7 , що підтверджується відповідним свідоцтвом від 08 червня 2019 року серії НОМЕР_5 (а. с. 39). Із матеріалів спадкової справи № 168/2020 відомо, що до Житомирської державної нотаріальної контори 24 березня 2020 року надійшла претензія АТ КБ «ПриватБанк» як кредитора спадкодавця в порядку статті 1281 ЦК України (т. 1 а. с. 39, 139-148).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Відповідно до пунктів 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог.

Системний аналіз статей 51, 175 ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Вирішуючи спір, суд має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 303/6418/19 зазначено, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 зауважив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи предмет спору та заявлені позивачами позовні вимоги, залучення належного співвідповідача до участі у справі має принципове значення, оскільки це пов`язано також і з обранням належних та ефективних способів захисту прав, на захист яких заявлено позовні вимоги. Обраний спосіб захисту прав особи, яка наполягає на застосуванні судового захисту її цивільного права та інтересу, має відповідати характеру та природі спірних правовідносин.

Подібні правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2024 року у справі № 564/1774/22.

З матеріалів справи відомо, що позивачі визначили відповідачем за їх позовом лише територіальну громаду м. Житомира в особі Житомирської міської ради. Водночас, Житомирська міська рада як орган місцевого самоврядування не є особою, яка претендує на спадкове майно чи будь-яким чином заявляла права на нього. В матеріалах справи наявні відомості про спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті дружини та дітей ОСОБА_3 . Таким чином, у даному випадку саме спадкоємці, а не територіальна громада можуть бути належними учасниками спору щодо спадкового майна.

Із поданої позовної заяви та наявних у матеріалах справи доказів убачається, що заявлені позивачами вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків спадкоємців ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Однак зазначені особи не були залучені до участі в розгляді цієї справи.

При цьому матеріали справи не містять жодних клопотань, поданих позивачами до закінчення підготовчого провадження, щодо залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів чи заміни первісно визначеного неналежного відповідача на належного.

За наведених обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що позиція судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованою, а тому підстав для задоволення позову немає. Це зумовлено тим, що позовні вимоги були заявлені до неповного кола осіб, права та обов`язки яких безпосередньо зачіпаються ухваленим у справі рішенням. Водночас позивачі не скористалися своїм процесуальним правом та у підготовчому засіданні не подали клопотань про залучення до участі у справі співвідповідачів, на яких поширюватимуться правові наслідки скасування права власності на спадкове майно.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми права вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Викладені заявником у касаційній скарзі доводи щодо пріоритетності спадкування за заповітом не спростовують зроблений у справі висновок, який викладений у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, про необхідність пред`явлення позову до належних відповідачів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 20 січня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 27 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров