Номер провадження № 4-с/521/66/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Ганошенка С.А.,

за участі секретаря судового засідання Присяжнюка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Одесі матеріали скарги адвоката Христюка Юрія Георгійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , заінтересовані особи: старший державний виконавець Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чеботарь О.Г., стягувач ОСОБА_2 на дії, рішення державного виконавця,

ВСТАНОВИВ :

Скаржник через свого представника, адвоката Христюка Ю.Г., звернулася 25.07.2025 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси із скаргою на дії, рішення державного виконавця.

31.05.2025 року старшим Державним виконавцем Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чеботарь О.Г. встановлено, що виходом державного виконавця за адресою, яка невказана ані в акті від 31.05.2025 року, ані в Постанові про накладення штрафу, боржником рішення суду не виконано, не надано підтверджуючі документи про поважні причини відсутності. На підставі зазначеного, відповідно до ст.ст. 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700 грн. за невиконання без поважних причин боржником рішення.

Скаржник, не погодившись з правомірністю винесення постанови про накладення штрафу, звернулася з даним позовом до суду.

В судовому засіданні представник заявника (боржника) повністю підтримав доводи скарги ОСОБА_1 , яку просив суд задовольнити.

Заінтересована особа - старший державний виконавець Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чеботарь О.Г. в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Заперечень суду не надіслав.

Стягувач, ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Заяв та клопотань суду не подавав.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали скарги, цивільної справи № 521/12949/25, а також копії виконавчих документів ВП № 62605263 за виконавчим листом № 521/16081/13-ц від 14.07.2020 р., суд дійшов до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 447-453 ЦПК України - сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

У разі встановлення обґрунтованості скарги - суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За змістом ст. 129, 129-1 Конституції України, та у відповідності до ст. 18 ЦПК України, судове рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Обов`язковість рішення суду, як одна з засад судочинства встановлена нормами Конституції України, які є нормами прямої дії. Недотримання цього принципу порушує правовий порядок, встановлений державою.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (чинної на дату виконання рішення суду) - державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцем знаходженням його майна (ч. 1 ст. 20 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Суд встановив, що згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси по виконавчому листу № 521/16081/13-ц зобов`язано ОСОБА_3 надавати ОСОБА_2 , для спілкування та участі у вихованні сина ОСОБА_4 щотижня в суботу та неділю з 9.00 год. До 17.00 год., без участі матері, з обов`язковим своєчасним поверненням дитини.

Судом з`ясовано, що на примусовому виконанні у Татарбунарському відділі державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться вище вказаний виконавчий лист № 521/16081/13-ц.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд зазначає наступне.

Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною регламентовано ст.64-1 Закону України №1404-VIII, відповідно до якої виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Згідно з ч. 3 та ч. 4 ст. 64-1 Закону у разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному ч.1 ст.75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У рішенні Апеляційного суду Одеської області від 19.11.2014 року не вказано за якою адресою виконувати це рішення суду.

Предметом спору у цій справі є перевірка правомірності постанови державного виконавця про накладення штрафу у ВП № 62605263 від 10.06.2025 р.

Відповідно до пунктів 5-9 розділу IX Інструкції № 512/55, якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.

Матеріалами справи встановлено, що скаржник заявами ( від 16.05.2025 р., та 22.05.2025 р.) повідомила Державну виконавчу службу, Органи опіки та піклування, Відділення поліції №2 про те, що вона з дитиною їде на відпочинок.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

Суд вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для застосування ст.75 Закону України № 1404-VIII про накладення штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин.

Згідно зі змістом ст.75 Закону України №1404-VIII підставою для застосування штрафу до боржника є невиконання у встановлений виконавцем строк рішення саме без поважних причин.

Поважними в розумінні норм Закону №1404-VІІІ можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Як зазначено у заявах скаржника від 16.05.2025 р., та 22.05.2025 р., якими остання повідомила Державну виконавчу службу, Органи опіки та піклування, Відділення поліції №2 про те, що вона з дитиною їде на відпочинок,такі дії викликані дуже напруженими відносинами між стягувачем та боржником у вказаному виконавчому провадженні.

Перед цим сторони неодноразово зверталися до правоохоронних органів щодо порядку виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси по виконавчому листу № 521/16081/13-ц, дитина відмовляється їхати на побачення з батьком (зокрема, це встановлено актом державного виконавця від 18.05.2025 року.

Як вбачається з наданих відділенням поліції № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області відеозаписів зі службових нагрудних відео реєстраторів працівників поліції, які приїхали на виклик під час здійснення виконавчих дій у цьому виконавчому провадженні, стягувач ОСОБА_2 поводиться дуже агресивно, дитина відмовляється йти на зустріч з батьком у присутності державного виконавця та представника служби у справах дітей, при цьому батько погрожує дитині, що у разі непокори, він посадить матір дитини до в`язниці. Дитина надає пояснення поліції, є наляканою, знервується внаслідок таких дій.

Суд вважає, що у скаржниці були обґрунтовані підстави переживати за своє життя та життя своєї дитини, внаслідок чого вона деякий час повезла дитину на відпочинок.

Скаржниця стверджує, що нею було забезпечено виконання рішення суду, оскільки вона не чинила перешкод у спілкуванні батька з дитиною, а неможливість спілкування викликана поведінкою дитини, яка відмовилися йти до батька, а тому вищезазначена обставина, в силу приписів статей 63 та 75 Закону України "Про виконавче провадження", є поважною причиною невиконання рішення.

КАС ВС у справі № 640/11833/19 постановою від 08.07.2021 року зазначив наступне.

38. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що обов`язком позивачки, як боржника за виконавчим провадженням, є забезпечення можливості спілкування протягом певного, визначеного судом, проміжку часу, без її участі. При цьому, судами зазначено, що виконання даного рішення не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися, оскільки обов`язком позивачки є перебування дитини у певному місці протягом певного часу.

39. З приводу вказаних обставин Суд зазначає, що Конституцією України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (частина 3 статті 51).

40. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26 квітня 2001 року передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

41. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

42. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основу відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

43. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

44. Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що виконання даного рішення не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися зі стягувачем, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

45. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №824/308/20-а.

Верховний Суд у постанові від 07.11.2019 у справі №420/70/19 зауважив, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону №1404-VІІІ, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Старший державний виконавць Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чеботарь О.Г. в оскаржуваній постанові не навів підстав за яких вважає необґрунтованими доводи позивача щодо поважності причин для виконання рішення суду.

Також слід зазначити, що суд вважає, що старшим державним виконавцем Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чеботарь О.Г. при прийнятті постанови про накладення штрафу на скаржника у ВП № 62605263 від 10.06.2025 р. не дотримано вищевказаних вимог, а тому постанова ВП № 62605263 від 10.06.2025 року винесена старшим державним виконавцем Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чеботарь О.Г. про накладення на боржника штрафу у розмірі 1700,00 грн є протиправною та підлягає скасуванню..

З урахуванням встановлених фактів суд дійшов висновку, що заявлені вимоги скаржника підлягають задоволенню шляхом скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу від 10 червня 2025 року у ВП № №62605263.

Частиною першою статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 169, 208-209, 218, 259, 383-387 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

1. Скаргу заявника (боржника) ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи стягувача ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження старший державний виконавець Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чеботарь О.Г. про визнання неправомірним рішення державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

2. Скасувати Постанову про накладення штрафу від 10.06.2025 року, винесену старшим державним виконавцем Татарбунарського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чеботарь О.Г. у виконавчому провадженні ВП № 62605263 з примусового виконання виконавчого листа № 521/16081/13-ц від 14.07.2020 р.,

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, в цей же строк, з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано суддею 13.10.2025 року

Суддя Сергій ГАНОШЕНКО