Справа № 464/6503/25
пр.№ 2-о/464/249/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд міста Львова

суддя Тімченко О.В.

справа № 464/6503/25

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Сихівський відділ ДРАЦС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міінстерства юстиції (м.Львів)

вимоги: встановлення факту смерті

представники учасників справи:

заявника - адвокат Грабовець С.В.

Обставини справи

Заявник звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із заявою у порядку окремого провадження, в якій просить встановити факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у м.Сіверськодонецьк Луганської області.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано на розгляд судді Тімченко О.В.

Ухвалою суду від 17 вересня 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження.

Представник заявника та заявник, будучи допитаним в якості свідка, підтримали подану заяву та просили її задоволити.

Заінтересована особа представника у судове засідання не забезпечила, незважаючи на належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи Електронним судом.

Мотиви та висновки суду

У відповідності до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Згідно з висновками Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» «Відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення».

Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно з наданими суду в порядку ст.76, 90 ЦПК України доказами: письмовими, наявними у матеріалах справи, та показань свідка ОСОБА_1 , який попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, судом встановлено наступне.

Заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Сєвєродонецьк Луганської області в сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 03.07.2008 (актовий запис № 750) та паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Сєвєродонецьким МВ УДМС України в Луганській області 08.11.20212.

Матір заявника ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.Сєвєродонецьк Луганської області та її батьками були ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_3 від 20.05.1971 (актовий запис № 663). У подальшому ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7., що був зареєстрований у відділі ЗАГС м.Сєвєродонецька Луганської області 12.08.1995 (актовий запис № 557), за наслідками чого отримала прізвище « ОСОБА_4 », що вбачається з відмітки про сімейний стан останньої у паспорті громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Сєвєродонецьким МВ УДМС України у Луганській обалсті 29.04.2015. на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження - м.Сєвєродонецьк Луганської області.

Місто Сіверськодонецьк (Сєвєродонецьк) Луганської області був уперше окупований навесні 2014 року, але звільнений українськими силами 22 липня 2014 року. Пізніше, в червні 2022 року, місто вдруге потрапило під окупацію російських військ, яка триває й досі.

Заявник призваний у Збройні Сили України по мобілізації 10.03.2022 та взятий на облік як внутрішньо переміщена особа відповідно до: військового квитка серії НОМЕР_5 від 22.11.22. та довідки № 1333- від 17.02.2025.

Баба заявника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (матір його матері ОСОБА_4 ), померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Сіверськодонецьк луганської народної республіки російської федераці, про що Сіверськодонецьким міським відділом ЗАЦС ДЗАЦС МЮ луганської народної республіки 12 жовтня 2024 року було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 (актовий запис № 2). Зазначений факт підтверджуєтьтся відповідним свідоцтвом, яке надано стороною заявника у перекладі з російської на українську мову, здійсненим Бюро перекладів «ТОП Переклад». Її, як ствердив заявник, за життя не вдалося перевезти на неокуповану територію України за віком та станом здоров`я, а після її смерті свідоцтво про смерть було передано йому сусідами за місцем проживання.

Згідно з ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

У п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.95. зазначено, що суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Згідно з вимогами ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За загальним принципом доказування та подання доказів відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими.

У відповідності до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачен, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Проте, оцінюючи наданий заявником документ про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані намібійські винятки: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів.

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v.Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах Кіпр проти Туреччини (Cyprus v. Тurkey , 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» ( Mozer v. the Republic of Moldova and Russia , 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (Cyprus v.Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v.Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі Мозер проти Республіки Молдови та Росії наголосив, що першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою] ( Mozer v. the Republic of Moldova and Russia , 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи (Намібійські винятки), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Встановлення факту смерті баби необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть, а у подальшому і оформлення спадкових прав.

У відповідності до ч.3, 4 ст.49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення даної заяви з урахуванням її обґрунтованості та доведеності.

Частиною 4 ст.317 ЦПК України передбачено, що рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст.4, 258, 259, 263-265, 273, 293, 254, 317 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

задоволити заяву.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с.Наугольнівка Н-Дуванського району Ворошиловградської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Сіверськодонецьк Луганської області, у віці 93 роки.

Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копію рішення невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається з урахуванням Перехідних положень ЦПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

заявник ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_1 ;

заінтересована особа Сихівський відділ ДРАЦС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міінстерства юстиції (м.Львів), , м.Львів, пр.Ч.Калини,109.

Судове рішення виготовлено 10.10.2025.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО