судді Львівського апеляційного суду Шеремети Н.О.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Ірина Михайлівна, про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майноза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 10 серпня 2023 року.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 10 серпня 2023 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) загальною площею 158,8 кв.м., житловою площею 103 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Іриною Михайлівною, зареєстрований у реєстрі за №718; та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що у ОСОБА_1 був відсутній намір на укладення саме договору дарування, вона не була обізнана про підписання такого договору, належним чином не усвідомлювала наслідків саме такого правочину, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення з допущенням помилки щодо наслідків природи оспорюваного правочину. При підписанні договору ОСОБА_1 допустила помилку, а відповідач, скориставшись перебуванням її у пригніченому психологічному стані умисно сприяла введення її в оману щодо фактичної природи та наслідків правочину. Головним мотивом укладення оспорюваного договору, нав`язаним відповідачем, було убезпечення квартири від посягань невістки, однак жодних правових підстав для набуття невісткою квартири не було, оскільки квартира перебувала у власності саме ОСОБА_1 , яка мала бажання та реальний намір передати квартиру у власність єдиному внуку, який залишився без батьківської опіки. Суд першої інстанції не з`ясував істинний намір ОСОБА_1 та мотивував рішення припущеннями та однобічними поясненнями відповідача та показами свідків з її сторони, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи. Відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування свідчать про існування помилки, неправильне фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_1 . Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 були відомі всі ризики, пов`язані з відчуженням належного їй майна, суперечать обставинам справи, а те, що вона сама запропонувала укласти спірний договір не має жодного правового значення, оскільки для визнання правочину недійсним не має значення, хто був ініціатором укладення оспорюваного правочину. Крім того, судом не враховано, що після смерті сина позивач перебувала в пригніченому психоемоційному стані, почувалася самотньою, а її моральний стан був важким. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2023 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що жодної помилки щодо природи договору дарування квартири у позивача на момент його укладення і в подальшому бути не могло, оскільки ОСОБА_1 сама запропонувала його укласти і чітко розуміла та усвідомлювала настання відповідних ризиків для неї, а саме те, що вона безоплатно відчужує нерухоме майно на користь своєї сестри. Крім цього, позивачка не довела належними та допустимими доказами наявності обману в діях відповідачки, вчинення дарувальником договору дарування квартири під впливом тяжкої для неї обставини - смерті сина, і на вкрай невигідних умовах.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновкам суду першої інстанції, та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту помилки, обману чи наявності тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину; не доведено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Зазначив, що наведені позивачем обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статей 229, 230 і 233 ЦК України, з огляду на те, що дії позивача щодо укладення нею оспорюваного договору дарування належної їй на праві власності квартири свідчать про наявність її волі на уникнення можливого спадкування цієї квартири дружиною померлого сина, що у розумінні статей 229, 230 і 233 ЦК України не вказує на наявність помилки, обману чи тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусило її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

З такими висновками не погоджуюся та відповідно до статті 35 ЦПК України висловлюю свою окрему думку.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.04.2015 року за договором дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А., зареєстрованого за № 2835, син позивачки - ОСОБА_4 подарував своїй матері, ОСОБА_1 , квартиру АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

ІНФОРМАЦІЯ_1 син позивачки, ОСОБА_4 , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 12 червня 2020 року виконавчим комітетом Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області.

З оспорюваного договору дарування, посвідченого 26.06.2020 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І. М., зареєстрованого за № 718, вбачається, що ОСОБА_1 , подарувала своїй сестрі, ОСОБА_2 , належне їй на праві власності майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. номер об`єкта в РПВН: 22983937, загальною площею 138.8 кв. м., житловою 103.0 кв.м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підстави для визнання недійсним договору дарування, посвідченого 26.06.2020 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І. М., зареєстрованого за № 718, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала своїй сестрі, ОСОБА_2 , належне їй на праві власності майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. номер об`єкта в РПВН: 22983937, загальною площею 138.8 кв. м., житловою 103.0 кв.м, позивачка посилається на відсутність у неї реального наміру на безоплатну передачу квартири у власність ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність у неї волевиявлення на дарування квартири, а також на те, що вона не розуміла наслідків укладеного правочину, тієї обставини, що внаслідок укладеного правочину вона втратить квартиру назавжди, що укладаючи правочин надіялася на повернення їй обдарованою ОСОБА_2 цієї квартири, яку планувала передати у власність єдиному онукові, що залишився без батьківського піклування, так як батько помер, що раптова смерть єдиного сина призвела до важкого психологічного стану, що відповідно вплинув на вчинення оспорюваного правочину та на її помилкове уявлення про те, що за наявності домовленості між нею та ОСОБА_2 , квартиру можна буде повернути у її власність. Крім цього зазначила, що правочин вчинений під впливом обману, внаслідок впливу тяжкої обставини.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 також зазначає, що договір дарування квартири на користь ОСОБА_2 укладено через два тижні після раптової смерті сина, під впливом обставини його раптової смерті, через що у неї склалося помилкове уявлення про те, що згідно домовленості обдарована ОСОБА_2 на вимогу дарувальника поверне квартиру їй у власність для передачі такої у власність внуку сину померлого. Позивачка також зазначає, що не мала наміру та бажання абсолютно безоплатно, без жодної вигоди, відчужувати рідній сестрі своє найбільш цінне майно спірну квартиру, яка фактично відповідачці не була передана, так як спірною квартирою користується позивачка, її невістка та онук.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка зазначає декілька підстав для визнання недійсним договору дарування квартири, а саме, статті 203, 215, 229, 230, 233.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Такі висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним

Така правова позиція викладена у постанові ВС від 13 лютого 2020 року у справі №756/6516/16-ц (провадження №61-13359св19) і постановах ВСУ від 13.04.2016 року у справі №6-2953цс 15 та від 27.04.2016 року у справі №6-372цс16.

Правочин, вчинений під впливом помилки, належить до правочинів з вадами внутрішньої волі, оскільки вона формується в умовах спотвореного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

Помилка означає неправильне, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу (сутність) чи елементи вчинюваного нею правочину.

ВС зазначив, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням (постанова ВС від 02.08.2018 у справі №317/1031/16).

Під природою правочину розуміється сутність правочину, що дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплює собою характеристику правочину з позицій: оплатності або безоплатності; правових наслідків його вчинення (див.: постанову ВС від 03.10.2018 у справі №759/17065/ 14-ц).

Неправильні уявлення про права та обов`язки сторін можуть слугувати підставою визнання правочину недійсним як вчиненого за наявності істотної помилки.

ВСУ зазначив: укладаючи спірний договір, він помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачкою, після укладення спірного договору продовжує проживати у квартирі, сплачує за житлово-комунальні послуги й отримує пенсію за вказаним місцем проживання. Отже, залишивши поза увагою доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, а також встановлені під час розгляду справи обставини, що передували укладенню спірного договору дарування, суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав застосування до спірних правовідносин положень статей 203, 229 ЦК (постанова ВСУ від 03.02.2016 у справі №6-1364цс15).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вчинення договору дарування під впливом помилки.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Правочин, вчинений під впливом помилки належить до правочинів з вадами внутрішньої волі, оскільки вона формується в умовах спотвореного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину.

Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до тих правочинів, в яких формування волевиявлення відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Помилкове уявлення особи про певні обставини, що мають значення для правовідносин, які складаються внаслідок вчинення правочину, було сформовано самою особою, її світоглядом, власними уявленнями та оцінками, а не внаслідок впливу на волю особи інших осіб, чи якихось інших причин.

Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка учасником правочину свого досвіду чи можливостей.

Помилка означає неправильне, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Близьким за правовою характеристикою до правочину, вчиненого під впливом помилки, є фіктивний правочин. Разом із тим, фіктивність характеризується відсутністю реального волевиявлення обох сторін на створення конкретних передбачених правочином правових наслідків, а помилка спотвореним волевиявленням через незнання або неправильне сприйняття фактичних обставин. ВС зазначив: при фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які зазначені у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин (постанова ВС від 19.06.2019 у справі №661/3519/15-ц); для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину (постанова ВСУ від 21.01.2015 у справі №6-197цс14).

Даючи пояснення як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 стверджувала про те, що укладала оспорюваний правочин, враховуючи домовленість з відповідачкою, що вона поверне у власність подаровану нею квартиру, і позивачка зможе нею розпорядитися, передавши таку у власність єдиного малолітнього внука, і саме так вона розуміла оспорюваний договір. Стверджувала про те, що не мала наміру і бажання безоплатно, без жодної вигоди відчужити назавжди квартиру, яка є її єдиним житлом у м. Львові, у якій проживали і проживають невістка разом з малолітнім онуком, у яких на момент укладення нею договору дарування іншого житла у м. Львові не було.

Позивачка також стверджувала про те, що між нею та відповідачкою, яка є її рідною сестрою, була домовленість про те, що через деякий час вона поверне спірну квартиру у власність позивачки для передачі спірної квартири у власність єдиного онука.

В письмових поясненнях, підтриманих в суді першої та апеляційної інстанції, приватний нотаріус Жовківського районного нотаріального округу Капуш І.М. щодо укладення договору дарування квартири пояснила, що « ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її син ОСОБА_5 прийшли до нотаріальної контори вже з пропозицією укласти договір дарування вказаної вище квартири від імені ОСОБА_1 на ім`я рідної сестри ОСОБА_2 . На моє (нотаріуса) питання про необхідність такого договору (оскільки квартира не є спадковим майном) ОСОБА_1 відповіла, що сестра її переконує в тому, що невістка забере квартиру, продасть, і внук нічого не отримає, тому вирішила квартиру подарувати тимчасово сестрі, якій повністю довіряє, тому за наслідки не переживає, а сестра у свою чергу говорила, що на першу вимогу Оксани квартиру поверне. ОСОБА_2 , ОСОБА_6 переконували мене (нотаріуса) у тому, що їх дії спрямовані виключно на те, щоб підтримати п. Оксану та допомогти їй вирішити проблеми, ОСОБА_2 просто «перетримає» квартиру, що договір буде носити тимчасовий характер, до вирішення ОСОБА_1 її проблем, та по спливу шести місяців з дати його посвідчення сторони за взаємною згодою розірвуть вказаний вище договір дарування. За інших умов я (нотаріус) б договору дарування не посвідчувала».

В цих же поясненнях приватний нотаріус зазначила, що в подальшому ОСОБА_2 відмовилась розривати оспорюваний договір дарування квартири.

Такими поясненнями приватного нотаріуса, незважаючи на заперечення ОСОБА_7 щодо домовленості про повернення на вимогу дарувальника спірної квартири, підтверджується та обставина, що на момент укладення оспорюваного договору дарування між його сторонами існувала домовленість про повернення обдарованим подарованої їй квартири.

Такі письмові пояснення приватного нотаріуса Жовківського районного нотаріального округу (в д.ч. Львівського міського нотаріального округу Львівської області) Капуш І.М., підтримані нею неодноразово в судових засіданнях, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, свідчать про те, що ОСОБА_1 уклала договір дарування маючи усну домовленість з обдарованою ОСОБА_2 про те, що подаровану квартиру вона поверне ОСОБА_1 на її вимогу.

Слід зазначити, що в суді першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 стверджувала про те, що її рідна сестра, ОСОБА_1 , маючи намір відновити роботу підприємства ПП «СОП Транс», засновником якого був її покійний син, ОСОБА_4 , запропонувала їй набути право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 , взамін на погашення боргових зобов`язань підприємства та у разі неможливості повернення боргів, її син ОСОБА_6 матиме можливість компенсувати заборгованість підприємства за рахунок вказаної квартири. Зі слів ОСОБА_2 всі погодилися з цією пропозицією, борги її сином було погашено, а в подальшому її сестра ОСОБА_1 звернулася до неї з вимогою про повернення спірної квартири, на що вона відмовилася мотивуючи тим, що ОСОБА_1 повинна спочатку повернути борги її синові.

З наведеного вбачається намір отримання (й утримання) відповідачкою права на вказане майно (можливо як застави в її розумінні) з огляду на необхідність повернення третім особам сином відповідачки боргів належної покійному синові позивачки фірми, що займалась транспортними перевезеннями. З огляду на це звертаю увагу на можливу наявність ознак зустрічного задоволення. Проте, договором не можуть встановлюватися зустрічні майнові обов`язки обдаровуваного, здійснення яких могли б вимагатися дарувальником. Оскільки можливість такої зустрічної поведінки неминуче зробила б дарування оплатним. Наявність зустрічного задоволення виключає можливість кваліфікації даного правочину як договір дарування.

Окрім того, вбачається, що позивачка не мала наміру дарувати зазначене житло відповідачці. Правочин було вчинено сторонами з метою приховання зазначеної квартири від поділу у випадку встановлення в судовому порядку перебування померлого спадкодавця у фактичних шлюбних відносинах із невісткою, котра оспоренням договору дарування від 15.04.2015 року могла повернути вказане майно до правового статусу спадкової маси після смерті ОСОБА_4 , та прийняти участь у спадкуванні спірного майна, тобто могла висунути майнові претензії на вказане майно від свого імені та імені малолітнього сина спадкодавця як його законна представниця.

Однак, зазначені обставини залишились поза увагою суду, відобразивши в судових рішеннях зміст пояснень ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Жовківського районного нотаріального округу, в даний час Львівського міського нотаріального округу Львівської області, Капуш І.М., суд не дав їм належної оцінки.

Вчинення правочину під впливом помилки розуміється помилка, в тому числі і щодо прав та обов`язків сторін.

Вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 помилялася щодо прав та обов`язків сторін договору, не розуміючи внаслідок власної необізнаності, необачності, що не зможе в подальшому повернути квартиру у свою власність, помилялася у правових наслідках укладеного нею договору.

Відсутність у ОСОБА_1 належної обачності, її довіра до рідної сестри, яка пообіцяла повернути квартиру у власність позивачки на її вимогу, сприяла помилці при укладенні оспорюваного договору дарування, укладаючи який ОСОБА_1 не мала наміру передавати квартиру безоплатно у власність ОСОБА_2 , вважаючи таку передачу згідно з домовленістю з ОСОБА_2 тимчасовою, і саме з врахуванням цієї обставини, обумовленою ними під час укладення договору у нотаріуса, уклала оспорюваний договір дарування.

Однак вищезазначене не враховано при ухваленні судового рішення.

Вважаю, що позивачкою в повній мірі доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона не усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення, вважаючи обов`язковою умовою його укладення повернення їй в послідуючому зазначеного об`єкта нерухомого майна. Суди не врахували уявлення про справжню волю особи, яка помилялася, акцентувавши основну й очевидно надмірну увагу зовнішньому сприйняттю.

Не надано оцінки тим обставинам, що оспорюваний договір дарування укладався через два тижні після раптової смерті єдиного сина, не враховано висновок судово психіатричного експерта №20/К від 30.09.2021 року, з якого вбачається, що смерть сина викликала у ОСОБА_1 «реакцію горя», яка є нормальною та психологічно зрозумілою реакцією на втрату близької людини, втрата сина, як і втрата будь якої близької людини є значимою для її близьких. Даний стан не є проявом психічного розладу і не позбавляє ОСОБА_8 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Перебування ОСОБА_1 в такому психологічному стані могло вплинути на довіру до сестри, сприйняття нею як дійсної обіцянки сестри повернути їй подаровану квартиру, думки щодо того, що вона в подальшому зможе повернути собі у власність подаровану сестрі квартиру.

Не враховано і тієї обставини, що такий психологічний стан ОСОБА_1 при укладенні оспорюваного договору, який було укладено через два тижні після смерті єдиного сина, міг вплинути на її волевиявлення, сприяти помилковому сприйняттю позивачкою прав та обов`язків за договором дарування, зокрема нерозуміння дарувальником тієї обставини, що подарована квартира передається у власність обдарованого і що договір не передбачає такої умови, як повернення квартири у власність дарувальника.

Поза увагою залишилась і та обставина, що у спірній квартирі як до укладення договору дарування так і після укладення договору дарування, фактично проживає невістка позивачки та її малолітній онук, тобто, спірна квартира ОСОБА_2 фактично не передана, вона нею не користується.

Як встановлено матеріалами справи, подарована спірна квартира дарувальником обдарованій фактично не була передана, після укладення договору дарування невістка та онук ОСОБА_1 фактично проживають у цій квартирі та нею користуються, чого відповідачка не заперечує, а також підтверджується актом ПП УК «Рідний дім».

Користування квартирою підтверджується і оплатою комунальних послуг саме ОСОБА_1 .

В матеріалах справи містяться заяви відповідачки до правоохоронних органів та до суду з приводу усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, однак такі подавалися вже після пред`явлення даного позову, в період 2-ої пол. 2021 року.

Слід зазначити, що згідно з п. 11 договору дарування квартири від 26.06.2020 року, право власності на дарунок в обдарованого виникає з моменту його прийняття, однак зазначене залишилось поза увагою суду.

Відповідно до змісту часини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Враховуючи те, що дарувальник ОСОБА_1 після укладення договору дарування фактично володіє спірною квартирою, вважаю, що за таких обставин сторони оспорюваного договору дарування при його укладенні не передбачали і не бажали настання правових наслідків, які наступають внаслідок укладення договору дарування, передбачених статтею 717 ЦК України, за яким дарувальник передає або зобов`язується передати в майбутньому в дар обдарованому безоплатно майно (дарунок) у власність.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції суд апеляційної інстанції зазначив, що наведені позивачем обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статей 229, 230 і 233 ЦК України, з огляду на те, що дії позивача щодо укладення нею оспорюваного договору дарування належної їй на праві власності квартири свідчать про наявність її волі на уникнення можливого спадкування цієї квартири дружиною померлого сина, що у розумінні статей 229, 230 і 233 ЦК України не вказує на наявність помилки, обману чи тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусило її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Обгрунтовуючи свої висновки, вважаючи те, що наведені позивачем обставини не можуть бути підставою для застосування, в тому числі статті 229 ЦК України, суд апеляційної інстанції, як на підставу для відмови в позові, дав оцінку мотивам укладення позивачкою оспорюваного договору дарування, не врахувавши, що мотив, за яким вчинено правочин, правового значення немає.

На мою думку, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) загальною площею 158.8 кв.м., житловою площею 103.0 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Іриною Михайлівною, зареєстрованого в реєстрі за № 178, не був спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, маючи домовленість з ОСОБА_2 про повернення цієї квартири у власність ОСОБА_1 , укладала цей договір в силу своєї довіри до рідної сестри, вважаючи, що квартира їй буде повернута, що свідчить про відсутність у неї волевиявлення на безповоротне відчуження квартири.

Вважаю, що помилкове уявлення ОСОБА_1 про обставини, що мають значення для правовідносин, які складаються внаслідок вчинення правочину, було сформовано самою ОСОБА_1 , її світоглядом, власними уявленнями та оцінками, її довірою до рідної сестри, з якою була домовленість про повернення квартири у власність ОСОБА_1 , за відсутності такої домовленості договір про дарування квартири не був би укладений.

Не можна погодитися з висновками про те, що не відповідає дійсності посилання позивачки на те, що вказаним договором вона відчужила на користь відповідачки найбільш цінне, що є у її власності майно, адже останньою до позовної заяви додано відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що ОСОБА_1 володіє на праві власності іншим будинком та земельною ділянкою.

Однак судом не враховано тієї обставини, що будинок і земельна ділянка знаходяться в с. Ситихів Жовківського району Львівської області, а подарована ОСОБА_1 квартира знаходиться в м. Львові, її загальна площа 158.8 кв.м., житлова площа 103.0 кв.м., а також те, що син позивачки до смерті разом зі своєю сім`єю (дружиною та сином) проживали у цій квартирі, і після його смерті залишились у ній проживати, оскільки іншого житла у м. Львові у них на момент укладення оспорюваного договору не було.

З огляду на вищенаведене, те, що судові рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, за відсутності переконливих доводів про відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, яка укладала договір, розуміючи те, що квартира в майбутньому буде обдарованою їй повернута, та без належної оцінки судом пояснень приватного нотаріуса Жовківського районного нотаріального округу Капуш І.М. щодо обставин посвідчення оспорюваного договору, вважаю, що оспорюваний договір дарування квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) загальною площею 158.8 кв.м., житловою площею 103.0 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 178, було вчинено під впливом помилки, а відтак безпідставними та необґрунтованим є висновки про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) загальною площею 158.8 кв.м., житловою площею 103.0 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Іриною Михайлівно, зареєстрований в реєстрі за № 178; скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер об`єкта в РПВН: 22983937) загальною площею 158.8 кв.м., житловою площею 103.0 кв.м. та внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, скасувавши запис № 37077729 від 26.06.2020 року про право власності.

Суддя Львівського апеляційного суду Н.О. Шеремета