справа № 357/3367/25 головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ярмоли О.Я., у м. Біла Церква Київської області, дата складення повного тексту рішення 23 червня 2025 року, у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про стягнення збитків від інфляції та 3% річних, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ПрАТ «СК «Уніка» звернулося до суду з позовом в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача інфляційні втрати та три відсотки річних у сумі 28 432,35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 червня 2020 року між ПрАТ «СК «Уніка» та ОСОБА_2 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № 200321341. 23 серпня 2020 року в м. Бердичів сталося ДТП за участю автомобіля «Shkoda», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля «Opel» д.н.з. НОМЕР_2 . Відповідно до постанови Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2020 року по справі № 274/6308/20, ДТП сталося внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 правил дорожнього руху України. На підставі договору страхування та вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ПрАТ «СК «Уніка» складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 48466,03 грн. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2024 року по справі № 274/7481/23 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка», в порядку регресу 48 466,03 грн. На підставі вказаного рішення було видано та пред`явлено для примусового виконання виконавчий лист у справі. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 274/7481/23 виконано в примусовому порядку 25 жовтня 2024 року, що підтверджується відповідним платіжним дорученням приватного виконавця Філіпів А.М. № 3172. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 274/7481/23 встановлено, що 03 вересня 2021 року позивачем на адресу відповідача було направлено досудову вимогу про відшкодування завданих збитків, яку відповідач не виконав. Позивач вказує, що відповідач повинен був на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України виконати свій обов`язок з відшкодування матеріальної шкоди протягом семи днів з дня пред`явлення вимоги. Оскільки відповідачем не було виконано вчасно досудову вимогу, позивач на підставі ст. 625 ЦК України, просив суд стягнути з ОСОБА_1 за період з 11 вересня 2021 року по 25 жовтня 2024 року інфляційне збільшення у розмірі 23 890,42 грн., три відсотки річних у сумі 4 541,93 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2025 року позов ПрАТ «СК «Уніка» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка» за період з 25 червня 2024 року по 25 жовтня 2024 року, інфляційні втрати у розмірі 1 912,94 грн. та три відсотки річних у розмірі 488,63 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПрАТ «СК «Уніка», просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ПрАТ «СК «Уніка» вказує, що впостанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21). Щодо визначення початку періоду прострочення відповідачем грошового зобов`язання, то у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц Велика Палата Верховного Суду, зокрема, висловила правову позицію. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими висновки судів, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду. Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то в цьому випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, адже одна сторона зобов`язана сплатити певну визначену грошову суму стягувачу. Тобто Велика Палата Верховного Суду вже висловила правову позицію з приводу того, що грошове зобов`язання з відшкодування шкоди виникає між сторонами із заподіяння шкоди, а не з рішення суду. Положення частини другої статті 625 ЦК України мають застосовуватись з урахуванням вказаного вище висновку Великої Палати Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2024 року по справі № 274/7481/23 задоволено позовні вимоги ПрАТ «СК «Уніка», стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка» страхове відшкодування за завдані збитки в розмірі 48 466,03 грн. (а.с. 16-20).

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення набрало законної сили 17 травня 2024 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що на виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, який позивачем пред`явлено до виконання.

Відповідно до платіжного доручення № 3172 від 25 жовтня 2024 року, заборгованість у розмірі 51 150,03 грн. за виконавчим провадженням № НОМЕР_4, відритим на підставі виконавчого листа № 274/7481/23 від 02 жовтня 2024 року, було погашено (а.с. 21).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтвердження про вручення ОСОБА_1 досудової вимоги, доказів обізнаності відповідача про розгляд у 2024 році справи № 274/7481/23, вручення йому судового рішення. А тому, суд вважав, що обов`язок з відшкодування шкоди виник у відповідача з часу, коли рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2024 року по справі № 274/7481/23, яким було визначено остаточну суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, набрало законної сили, тобто 17 травня 2024 року. Суд першої інстанції прийняв до уваги доводи відповідача щодо наявності непереборної сили, яка перешкодила відповідачу вчасно дізнатись про судовий спір та відповідно виконати рішення суду по справі № 274/7481/23. А тому, дійшов висновку, що належним періодом нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат, з урахуванням наявності непереборної сили, буде період з 25 червня 2024 року (після завершення участі відповідача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України) по 25 жовтня 2024 року (день здійснення оплати в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду по справі №274/7481/23).

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц)).

Окрім того, в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 у справі № 686/7081/21).

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) боржником підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19.

Щодо визначення початку періоду прострочення відповідачем грошового зобов`язання, то у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц Велика Палата Верховного Суду, зокрема, висловила таку правову позицію.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди.

Велика Палата Верховного Суду вважала помилковими висновки судів, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду.

Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то в цьому випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, адже одна сторона зобов`язана сплатити певну визначену грошову суму стягувачу.

Тобто Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію з приводу того, що грошове зобов`язання з відшкодування шкоди виникає між сторонами із заподіяння шкоди, а не з рішення суду. Положення частини другої статті 625 ЦК України мають застосовуватись з урахуванням вказаного вище висновку Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно викладені судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні у цій справі висновки про те, що обов`язок боржника сплатити 3% річних та відшкодувати інфляційні втрати міг виникнути лише з моменту визначення та конкретизації зобов`язання як грошового - з моменту набрання законної сили рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2024 року по справі № 274/7481/23 (з 17.05.2024), є помилковими.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2025 року у справі № 922/1920/24 підтвердилися під час апеляційного перегляду справи.

Підставою для покладення на особу відповідальності за порушення зобов`язання є наявність її вини у формі умислу або необережності (ст.614 ЦК України).

Водночас, ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Тобто, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

З наведеного слідує, що за приписами статті 617 ЦК України, особа звільняється від відповідальності за порушення зобов`язань, якщо воно стало саме наслідком форс-мажору.

Однак, сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.

Війна, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 березня 2023 року в справі № 922/1093/22).

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року (справа № 922/2394/21) також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Відповідач, вказуючи на те, що він звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки це порушення сталося внаслідок непереборної сили, а саме внаслідок проходження відповідачем у 2021 році служби у Національній поліції, з 2023 року відповідач безпосередньо приймав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, а 22 червня 2024 року отримав вибухову травму, не мотивує та не обґрунтовує, як саме вказані обставини вплинули на виконання обов`язку відшкодування шкоди, яка спричинена його діями 23 серпня 2020 року, тобто до настання подій, з якими відповідач пов`язує форс-мажорні обставини.

В даному випадку, суд першої інстанції залишив поза увагою, що обов`язок відповідача відшкодувати спричинену ним шкоду виник у останнього в момент її спричинення, тобто 23 серпня 2020 року.

У відповідності до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційного відшкодування та 3% річних з 11 вересня 2021 року, апеляційний суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в частині стягнення даного відшкодування саме з 11 вересня 2021 року по 25 жовтня 2025 року, тобто в межах вимог позивача.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового судового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом частин першої, п. 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесення таких витрат у суді першої інстанції представник позивача надав суду: договір доручення №1 ВНМ на правові (юридичні-консультативні) послуги, укладений 01 листопада 2023 року між ФОП ОСОБА_3 та ПрАТ «СК «УНІКА»; додаткову угоду №1 від 01 листопада 2023 року; договір про надання правової допомоги № 2/23ю від 02 листопада 2023 року; додаток № 2 до договору про надання правової допомоги № 2/23ю від 02 листопада 2023 року; довіреність № 13; свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до пункту 5 додатку № 2 до Договору про надання правової допомоги № 2/23ю від 02 листопада 2023 року, факт та обсяг надання правової допомоги Клієнту фіксується актом, підписаним обома сторонами. Проект акту складається АБ «Адвокатське Бюро Білий» направляється Клієнтові для підписання у двох примірниках. У разі відмови Клієнта від підписання акта, або неповернення підписаного примірнику акту АБ «Адвокатське Бюро «Білий» у розумний термін про це вказується в акті. У цьому випадку акт підписується АБ «Адвокатське Бюро «Білий» в особі керуючого бюро адвоката Білого В.С. одноособово і має таку ж юридичну силу, як і акт за підписами обох сторін.

Разом з цим, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції адвокатом на стадії розгляду справи судом першої інстанції не надано жодного доказу, який би підтверджував обсяг наданих послуг, вартість кожної із них, а також годинний еквівалент роботи адвоката.

Акт виконаних робіт чи інший документ, який й би у відповідності до п. 5 додатку № 2 до Договору про надання правової допомоги №2/23ю від 02 листопада 2023 року свідчив про прийняття клієнтом виконаної адвокатом роботи суду не надано, що є підставою до відмови в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі ПрАТ «СК «Уніка» просило стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогуу суді апеляційної інстанції представник позивача надав суду: акт (звіт) прийому передачі наданих послуг № 2/29309 до Договору про надання правової допомоги № 2/23ю від 01 листопада 2023 року.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Відповідачем не вказувалось на не відповідність заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірність понесених позивачем витрат на адвокатські послуги складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, а відтак і, на необхідність зменшення їх розміру.

Оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, а відповідач не вказував на не відповідність заявленої до стягнення суми складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

При подачі позовної заяви ПрАТ «СК «Уніка» сплатило 3 028,00 грн. судового збору. При подачі апеляційної скарги ПрАТ «СК «Уніка» сплатило 4 542,00 грн. судового збору.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача у розмірі 7 570,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про стягнення збитків від інфляції та 3% річних задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», місце знаходження: вул. Олени Теліги 6, корп.4, м. Київ, ідентифікаційний код 20033533 за період з 11 вересня 2021 року по 25 жовтня 2024 року, інфляційні втрати у розмірі 23 890,42 (двадцять три тисячі вісімсот дев`яносто) гривень 42 копійки, три відсотки річних у розмірі 4 541,93 (чотири тисячі п`ятсот сорок одна) гривня 93 копійки, судовий збір у розмірі 7 570,00 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 (три тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.