Провадження № 2/369/808/25
РІШЕННЯ

Іменем України

13.10.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

за участю секретаря судового засідання Гуленко Я.Є.,

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Закрите акціонерне товариство «Українська будівельна компанія» про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_3 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач) про поділ майна подружжя. На обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 15 грудня 2015 року. Від шлюбу мають спільну дитину - доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя не склалось, за рішенням суду їх шлюб розірвано. Неповнолітня дитина залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні.

За час шлюбу ними придбано спільно однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Так, ними, як подружжям, прийнято рішення про придбання в інтересах сім`ї квартири, шляхом купівлі-продажу майнових прав на житлову квартиру за спільні сумісні кошти. Відповідачем укладено із Закритим акціонерним товариством «Українська будівельна компанія» договір купівлі-продажу майнових прав № 2-5-95 від 31.08.2017 р.

На час подання позову, вказана будівля в експлуатацію не введена. Майнові права на квартиру АДРЕСА_1 від ЗАТ «Українська будівельна компанія» до відповідача не передано.

Відповідно до довідки про надання інформаційно-консультативних послуг від 6 червня 2023 року вартість майнових прав становить 1 570 000 гривень. У добровільному порядку вирішити питання поділу спільного майна не можуть.

Просила суд:

визнати майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку поділу майна за кожним частці майнових прав на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що придбані за договором купівлі продажу майнових прав № 2-5-95 від 31.08.2017 року;

стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на сплату судового збору в розмірі 13 420 гривень та сплату банківської комісії про сплаті судового збору в розмірі 134, 20 гривень.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2023 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

06 вересня 2023 року відповідачем надано відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову відповідач вказав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з 2015 року по 2023 рік та мають спільну доньку ОСОБА_6 , 2017 року народження. На даний час дитина проживає з позивачкою, але він сплачує аліменти на утримання дитини.

Але під час шлюбу інвестовано кошти у будівництво квартири АДРЕСА_1 лише його особисті. Так, на перший внесок він особисто позичив кошти у свого товариша - ОСОБА_7 у розмірі 120 000.00 грн., що підтверджується розпискою від 21 вересня 2017 року; а подальші виплати за будівництво квартири допомагали йому сплачувати його батьки.

Договір купівлі-продажу майнових прав № 2-5-95 від 31 серпня 2017 року укладено між ним та забудовником без участі позивачки, оскільки майнові права на дану квартиру є його особистими. Позивачці про це було відомо. Позивачка не є стороною в договорі та навіть не давала згоди на укладення даного договору. Кошти, які він заробляв, йшли на забезпечення сімейного побуту та на утримання малолітньої доньки та дружини (позивачки), яка не працювала.

Крім того, існує борг за даним договором у розмірі 280 000,00 грн.. На даний час він припинив платити, оскільки забудовник мав певні фінансові проблеми та припинив виконувати взяті на себе обов`язки, будинок не було введено в експлуатацію.

Також, він не погоджується з довідкою про вартість майнових прав. Відповідно до звіту, зробленого на його замовлення, ринкова вартість майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 на схемі генерального плану), які виникають згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 2-5-95 від 31.08.2017 р., укладеного між ЗАТ «Українська будівельна компанія» і громадянином України ОСОБА_4 , на дату оцінки складає: 896 000, 00 грн., тобто майже вдвічі менше, ніж вказує позивачка. Просив відмовити у задоволенні позову.

У підготовчому судовому засідання 06 вересня 2023 року до участі у справі залучено Закрите акціонерне товариство «Українська будівельна компанія» у якості третьої особи.

25 вересня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивачка вказала, що відповідач не надав доказів сплати ним аліментів на утримання дитини за судовим рішенням. Подана розписка про отриманні коштів у свого товариша не підтверджує, що ці кошти були його особисті, відсутні докази щодо повернення цих коштів. Відсутні докази наявності боргу по виплатам за договором. Крім того, хоч будинок не введений в експлуатацію, але відповідач проживає в спірній квартирі, де зроблений ремонт за її кошти, які отримані нею по кредитному договору. Просила позов задоволити.

У підготовчому судовому засіданні судом прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову. Позивачка вказала, що відповідач переуступив майнові права на квартиру іншій особі, не повідомивши про це а ні позивача, а ні суд. Сума майнових прав по договору купівлі-продажу майнових прав № 2-5-95 від 31.08.2017 р. складала 622 203,00 гривень. Відповідач у своєму Відзиві зазначив, що по даному договору існує борг в розмірі 280 000,00 гривень. Тобто грошові кошти, в розмірі 342 203,00 гривень були виплачені позивачем та відповідачем, які на той час перебували в шлюбі, за кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки грошові кошти по договору купівлі-продажу майнових прав № 2-5-95 від 31.08.2017 р. в розмірі 342 203,00 гривні були сплачені відповідачем з сімейних коштів то позивач має право на половину суми цих коштів, а саме 171 101,50 грн.

Крім того, ними в шлюбі 03 липня 2018 року придбано автомобіль VOLKSWAGEN GOLF, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 . Нещодавно їй стало відомо, що відповідач викрав технічний паспорт на автомобіль та продав його, вимагав від неї надати йому нотаріально завірене доручення для офіційного продажу автомобіля. Позивач відмовилася надати таке доручення. Згодом їй почали телефонувати невідомі люди і вимагали надати її колишньому чоловікові доручення, бо з їх слів вони заплатили йому кошти за автомобіль, а оформити його не можуть. Скаржилися, що він не бере слухавку і ігнорує їх телефонні дзвінки. За даним фактом подала заяву до поліції і відкрито кримінальне провадження N?0001708 від 16.12.2023 року.

Продавши спільно нажите майно, а саме автомобіль VOLKSWAGEN GOLF, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , ринкова вартість якого 2 149 долара США, що еквівалентно 80 480,05 гривень, Відповідач наніс шкоду в розмірі 1 074,50 долара США, що еквівалентно 40 240,00 грн., тобто половина від вартості автомобіля.

Просила суд:

визнати за ОСОБА_3 , в порядку поділу спільно нажитого майна, право на частину грошових коштів, що були використанні на придбання автомобіля VOLKSWAGEN GOLF, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 в сумі в розмірі 1 074,50 долара США, що еквівалентно 40 240,00 гривень;

визнати за ОСОБА_3 , в порядку поділу спільно нажитого майна, право на 1/2 частину грошових коштів, які були сплачені за майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 в розмірі 171 101,50 грн.;

стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на сплату судового збору в розмірі 13 420,00 гривень та сплату банківської комісії при сплаті судового збору в розмірі 134,20 гривень.

У підготовчому судовому засіданні 12 березня 2024 року відповідачем поданий відзив. Не погоджуюсь з доводами позову (по заяві про зміну підстави позову) зазначає, що позивачем не було надано доказів продажу майнових прав на спірні квартиру та автомобіль, вартість продажу майнових прав ні чим не підтверджена, не зрозуміло звідки була взята сума вказана в заяві.

Вказав, що до шлюбу він придбав автомобіль VOLKSWAGEN GOLF, 1992 року виписку, державний номер НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_6 , - за довіреністю. Однак, уже перебуваючи в шлюбі виникла необхідність перереєструвати даний автомобіль, з певних причин зареєстрував його на дружину - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

3 2021 року автомобіль перебував у несправному стані, були проблеми з двигуном, він стояв більше року біля будинку. Згодом він прийняв рішення про продаж даного авто за довіреністю за незначну символічну суму, оскільки ремонт двигуна потребував великих витрат, які могли становити майже вартість всього автомобіля. Тому, ще перебуваючи в шлюбі, автомобіль було продано за довіреністю третім особам, про що ОСОБА_3 достеменно відомо. Кошти від продажу автомобіля бо витрачено в інтересах сім`ї, оскільки колишня дружина та спільна дитина перебували на утриманні відповідача під час шлюбу.

Позивачем не надано належним чином оформленої оцінки автомобіля особою, яка має право на проведення оціночної діяльності. Було надано калькулятор розрахунку вартості автомобіля з сайту auto.ria без врахування реального стану автомобіля, який потребував капітального ремонту, а можливо заміну двигуна (основної частини автомобіля), що є неналежним та допустимим доказом.

Також викликають питання позовні вимоги позивачки, оскільки просить визнати за нею частину грошових коштів, що були використані на придбання авто, однак автомобіль купувався ще до шлюбу, був зареєстрований під час шлюбу за цей час його вартість значно знизилась, крім того, воно зламалось. В позовних вимогах також відсутнє прохання припинити право власності позивача на автомобіль, тобто позивачка просить суд стягнути кошти за авто та залишити їй право власності на нього. Позивачка у своїй заяві про зміну предмету позову фактично зменшує позовні вимоги, однак судовий збір просить стягнути той самий завищений судовий збір. Просив відмовити у задоволенні позову.

08 липня 2024 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог. Вказала, що із заяви ЗАТ «Українська будівельна компанія» їй стало відомо наступне. Відповідач сплатив грошові кошти в розмірі 134 500 гривень за договором купівлі-продажу майнових прав № 2-5-95 від 31.08.2017 р. на майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , тобто борг складав 187 703,00 гривні, враховуючи вартість майнових прав за квартиру 622 203,00 гривні (622 203,00 - 434 500,00 = 187 703,00 грн).

Натомість Відповідач у відзиві на позовну заяву від 05.09.2023 року зазначив, що по даному договору існує борг в розмірі 280 000,00 гривень, що не відповідає дійсності. Також Відповідач умисно не повідомив суд про наміри продажу майнових прав на вищезазначену квартиру у Відзиві на позовну заяву, та про фактичний продаж таких прав у Відзиві на позовну заяву про поділ майна подружжя зі зміненим предметом позову від 11.03.2024 року коли майнові права вже було продано третій особі.

Тобто грошові кошти, в розмірі 434 500,00 гривень були сплачені відповідачем, перебуваючи в шлюбі з Позивачем, за кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки грошові кошти по договору купівлі-продажу майнових прав № 2-5-95 від 31.08.2017 р. в розмірі 434 500,00 гривні були сплачені відповідачем з сімейних коштів то позивач має право на компенсацію цих коштів, а саме 217 250 грн., враховуючи, що майнові права на квартиру відповідачем відчужено на користь третьої особи. Тобто Відповідач, без згоди позивача відчужив майнові права на квартиру, залишивши позивача без права вимоги на (одну другу) частину майнових прав на квартиру, а в майбутньому на частину права власності на квартиру. В той же час відчуживши майнові права відповідач привласнив грошові кошти, в розмірі 434 500 гривень, які були йому сплачені третьою особою, якій він переуступив ці майнові права, не компенсувавши позивачу 217 250 гривень, що становить половину від коштів, сплачених за майнові права на квартиру з сімейного бюджету.

Остаточно просила суд:

визнати за ОСОБА_3 , в порядку поділу спільно нажитого майна, право на частину грошових коштів, що були використанні на придбання автомобіль VOLKSWAGEN GOLF, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_7 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 в сумі в розмірі 1 074,50 долара США, що еквівалентно 40 240 гривень;

визнати за ОСОБА_3 , в порядку поділу спільно нажитого майна право на частину грошових коштів, які були сплачені за майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 в розмірі 217 250 гривень;

стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на сплату судового збору в розмірі 13 420,00 гривень та сплату банківської комісії при сплаті судового збору в розмірі 134,20 гривень.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Закрите акціонерне товариство «Українська будівельна компанія» про поділ майна подружжя та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Цибульська О.В. просила задовольнити позов в повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Філіповська В.В. заперечувала проти задоволення позову.

У судове засідання представник ЗАТ «Українська будівельна компанія» не з`явились, просили справу слухати за відсутності їх представника.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

При розгляді справи судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб 15 грудня 2015 року про що зроблено запис № 4155 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом?янського районного управління юстиції у місті Києві.

Від шлюбу мають спільну дитину - доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до пояснень сторін, малолітня дитина залишилась проживати разом з ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 серпня 2022 року по справі № 760/4713/22 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Рішення набрало законної сили 08 вересня 2022 року (визначено з Єдиного реєстру судових рішень).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.

Так,згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Статтями 119, 120 СК України передбачена можливість подружжя клопотати про встановлення режиму окремого проживання.

Режим окремого проживання подружжя або сепарація може бути встановлено рішенням суду як за письмовою заявою подружжя, так і за рішенням суду за позовом одного із подружжя. Якщо подружжя дійшло спільної згоди щодо встановлення режиму окремого проживання через неможливість спільного проживання або через небажання спільно проживати, суд своїм рішенням встановлює сепарацію. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі. Таких вимог жодна із сторін при розгляді даної справи не заявляла.

З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору про поділ майна подружжя враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 15 грудня 2015 року по 08 вересня 2022 року (дата набрання рішенням суду по справі 760/4713/22 визначена з Єдиного реєстру судових рішень).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

За час зареєстрованого шлюбу подружжям набуто у власність наступне майно

31 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством «Українська будівельна компанія» укладено купівлі-продажу майнових прав на житлову квартиру АДРЕСА_4 , а саме на житлову квартиру АДРЕСА_1 .

08 вересня 2023 року ОСОБА_4 відступив своє право вимоги за вищевказаним позовом третій особі ( ОСОБА_9 ), що підтверджено і поясненнями сторін при розгляді справ, право третьої особи на квартиру сторонами не оскаржувалось.

Відповідно до заяви ЗАТ «Українська будівельна компанія», щодо суми сплачених грошових коштів відповідачем за договором купівлі-продажу майнових прав № 2-5-95 від 31.08.2017 року - ОСОБА_4 фактично сплатив грошові кошти за даним договором в розмірі 434 500,00 гривні.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного кодексу України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Спадкування є іншим видом набуття особистої приватної власності кожного з подружжя. При цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця (статті 1218, 1219 Цивільного кодексу України). Тому у складі спадщини може перебувати будь-яке майно, крім прав та обов`язків, нерозривно пов`язаних з особою спадкодавця.

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. У частині першій статті 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Хоча майно і може бути зареєстровано лише на одного з подружжя, проте факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19).

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вказано в п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 Цивільного кодексу України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Частиною 1 статті 328 Цивільного кодексу України передбачено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами, встановленими статтями 331, 182 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відтак за змістом вищевказаних положень цивільного законодавства об`єкт цивільних прав набуває статусу нерухомого майна при існуванні таких обставин: завершення будівництва; прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації; здійснення державної реєстрації права власності на нього у встановленому законодавством порядку.

Водночас стаття 177 Цивільного кодексу України відносить до об`єктів цивільних прав майнові права, під якими розуміються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

У Постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 також міститься визначення: майнове право - це обмежене речове право, за яким власник наділений деякими, але не всіма правами власника майна, та яке свідчить про правомочність отримати право власності у майбутньому.

Коли майнові права є предметом договору купівлі-продажу, то йдеться про обумовлене в угоді право набуття права власності на нерухомість в майбутньому. А виникне це право тоді, коли виконані певні правові передумови. Право власності на об`єкт нерухомості виникає з часу введення в експлуатацію або з часу реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, якщо це передбачено вимогами законодавства.

Аналіз наведених норм сімейного та цивільного законодавства дає підстави для висновку, що набуті в період шлюбу майнові права щодо об`єкта незавершеного будівництва, підлягають поділу між подружжям як їх спільне сумісне майно.

Отже з вищенаведених норм права та судової практики Верховних судів України при поділі майна подружжя, один із подружжя може право поділу між подружжям майнових прав на нерухоме майно, а у разі його продажу на компенсацію сплачених подружжям грошових коштів на придбання майнових прав.

Посилання відповідача на те, що ним при придбанні майна були внесені особисті кошти в розмірі 120 000 грн. суд до уваги не приймає, оскільки належних та допустимих обставин таким обставинам не надав. Наявність розписки від 21 вересня 2017 року не може слугувати підтвердженням того, що ці кошти були внесені по договору від 31 серпня 2017 року. Будь-яка інформація про строки внесення платежів по договору купівлі-продажу майнових прав, про строки та порядок повернення грошових коштів за договором позики та те, що повернені грошові кошти є його особистими коштами - відсутня. Не заявлено клопотань про їх витребування, у разі складнощів в їх отриманні.

Враховуючи подані сторонами докази, надані пояснення, суд приходить до висновку, що грошові кошти, які були сплачені за майнові права на квартиру у період зареєстрованого шлюбу є спільним майном подружжя та їх частки є рівними. Таким чином суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 , в порядку поділу спільно нажитого майна, частини грошових коштів, які були сплачені за майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 в розмірі 217 250 грн.

Щодо поділу автомобілів слід вказати наступне.

Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

У випадку неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Щодо автомобіля судом встановлено, що транспортний засіб VOLKSWAGEN GOLF, 1992 року випуску, державний номер НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 був зареєстрований 03 липня 2018 року на ім`я ОСОБА_3 .

Докази того, що автомобіль придбаний до шлюбу відповідачем за власні кошти матеріали справи не містять, тому суд приходить до висновку, що машина також є спільним майном подружжям.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Разом із цим, оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, слід ураховувати, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Указане узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Крім цього, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі№ 371/1369/15-ц, та вказала, що: «приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні».

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 755/17641/18 (провадження № 61-13926св21), від 11 січня 2023 року у справі № 727/12392/19 (провадження № 61-4937св22).

Згідно з частиною другою статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

За змістом частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Спірні автомобілі є неподільними речами, оскільки виділити в натурі будь-яку їх частку неможливо, вони не можуть бути реально поділені в натурі між сторонами.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

З пояснень сторін вбачається, що спірний автомобіль був відчужений на користь третіх осіб. Але коли це відбулось, за яку суму був відчужений автомобіль встановити не можливо (позивач стверджує про продаж вже після припинення спільного проживання, а відповідач - ще за час сумісного проживання та витрачання цих коштів в інтересах сімї).

Разом з тим, матеріали справи також не містять доказів ні за яку суму коштів був відчужений автомобіль, ні ринкової вартості спірного автомобіля на час вирішення спору. Тому суд позбавлений можливості визначити розмір компенсації для присудження позивачу за частку у спільному майні. Матеріали справи містять лише скріншоти екрану телефону щодо свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, з якого можливо встановити лише час придбання майна. Тому у задоволенні вимог про стягнення частини грошових коштів за придбання автомобіля, задоволенню не підлягають.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 65, 70 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Закрите акціонерне товариство «Українська будівельна компанія» про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в порядку поділу спільно нажитого майна 1/2 частину грошових коштів, які були сплачені за майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 217 250 грн. (двісті сімнадцять тисяч двісті п`ятдесят грн.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Інформація про сторін

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_8 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_9 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 13 жовтня 2025 року.

Суддя: Наталія ПІНКЕВИЧ