Справа № 144/341/25
Провадження № 2/144/186/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"02" жовтня 2025 р. с-ще Теплик
Теплицький районний суд Вінницької області в складі:
головуючої судді Бондарук О.П.,
з участю секретаря судового засідання Сторожук О.М.,
представника позивача - адвоката Клінчикова С.О.,
представника Органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Теплицької селищної ради - Гижко О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Теплицької селищної ради про позбавлення батьківських прав та встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина,
ОСОБА_1 звернувся до суду із вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24.01.2015 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, від якого вони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В 2020 році відповідачка ОСОБА_2 поїхала до м. Києва на роботу, звідки вже не повернулася, у зв`язку з чим шлюбні відносини між ними було припинено та на підставі рішення Теплицького районного суду № 144/481/23 від 12.06.2023 року шлюб розірвано. З 2020 року і по даний час відповідачка мешкає окремо, свої обов`язки по вихованню сина не виконує, не цікавиться його життям, здоров`ям та розвитком, не несе жодних витрат на сина, що свідчить про самоусунення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.
Оскільки ОСОБА_2 навмисно ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку, а позивач сам утримує та виховує сина, виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, не заперечували проти заочного розгляду справи.
Представник служби у справах дітей Теплицької селищної ради Гижко О.Г. в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви не заперечувала. Пояснила, що напротязі останнього року відповідачка сином не цікавилась, жодного разу його не відвідала, вихованням та утриманням сина займається лише батько - ОСОБА_1 .
Відповідач в судове засідання не з`явилася, проте судом було вжито усіх можливих заходів, передбачених ст. 128 ЦПК України, для її належного повідомлення.
Суд вважає, що є достатньо доказів для розгляду справи у відсутності відповідача ОСОБА_2 .
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Встановлені судом обставини справи.
Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 24 січня 2015 виконавчим комітетом Костюківської сільської ради Теплицького району Вінницької області було зареєстровано шлюб, актовий запис №01 (а.с. 43).
Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12.10.2015 року (а.с. 13). Батьками дитини ОСОБА_3 в свідоцтві про народження зазначені в графі «Батько» - ОСОБА_1 , в графі «Мати» - ОСОБА_2 .
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 12.06.2023 року, яке набрало законної сили 13.07.2023 року, у справі №144/481/23 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 14-16).

Після припинення стосунків та розірвання шлюбу син ОСОБА_3 залишився проживати разом із батьком.

Відповідно до довідки Теплицької селищної ради про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №309 від 07.11.2024 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за тією ж адресою зареєстрований і позивач (а.с. 18).

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області № 144/1516/23 від 19.12.2023 року з відповідачки ухвалено стягувати аліменти на утримання сина на користь позивача (а.с. 17).

Заборгованість ОСОБА_2 станом на 28.02.2025 становить 56212,80 грн, що підтверджено розрахунком заборгованості по аліментах ВП № 75587991 (а.с. 21).

Рішенням Теплицького районного суду № 144/345/25 від 26.06.2024 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено (а.с. 108-113).

Згідно довідки-характеристики виконавчого комітету Теплицької селищної ради №63 від 25.02.2025 року, ОСОБА_2 зареєстрована в АДРЕСА_2 . Із 2020 року за місцем реєстрації не проживає та не займається вихованням малолітнього сина ОСОБА_3 , 2015 року народження (а.с. 23).

Як вбачається з довідки-характеристики виконавчого комітету Теплицької селищної ради №64 від 25.02.2025 року, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 . Працює в ТОВ «Теплицький відгодівельний комплекс. Має малолітнього сина ОСОБА_3 , 2015 року народження, який проживає разом із ним (а.с. 24).

Згідно Характеристики опорного закладу Теплицької селищної ради «Теплицька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №2» від 27.02.2025 року, ОСОБА_3 навчається в 4 класі. Батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню сина, систематично відвідує школу, цікавиться не лише успіхами сина, а й справами класу, бере активну участь в класних зборах, конференціях. Мама дитини ОСОБА_2 із сином не спілкується, у його вихованні участі не бере. З класним керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлася (а.с. 25).

Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї за період 19.07.2024 - 24.07.2024 рр. ОСОБА_1 проживає за місцем своєї реєстрації разом із малолітнім сином ОСОБА_3 . ОСОБА_4 самостійно забезпечує повний і гармонійний розвиток особистості сина. Мати ОСОБА_2 свідомо нехтує своїми обов`язками: не спілкується з сином, не провідує його тривалий час (а.с. 28-32).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що являється старостою Веселівського старостинського округу. Протягом чотирьох років своєї каденції відповідачки ОСОБА_2 він в селі не бачив. Дитиною займається виключно батько, веде себе позитивно, працює та забезпечує сина.

Свідок ОСОБА_6 показала, що являється матір`ю позивача ОСОБА_1 . Напротязі шести років не бачила та не чула колишньої невістки ОСОБА_2 . Остання ще за роки спільного проживання з її сином вела аморальний спосіб життя, а шість років тому поїхала у м. Київ, нібито, на роботу. З того часу вона жодного разу не відвідала дитину ОСОБА_3 , не привітала його з днем народження, не поцікавилась його життям і здоров`ям. Вихованням онука займається її син ОСОБА_7 , а йому допомагають вона та батьки відповідачки.

Свідок ОСОБА_8 показала, що являється рідною сестрою позивача. Близько шести років тому ОСОБА_9 виїхала у м. Київ на роботу і з того часу не цікавилась ні позивачем, ні їхнім сином. Зі слів знайомих знає, що ОСОБА_9 приїздила у с-ще ОСОБА_10 в березні 2025 року, оскільки вона була оголошена в розшук через ухилення від сплати аліментів та їй необхідно було з`явитись до відділення поліції. До дитини вона так і не навідалась. Пів року тому вона особисто телефонувала до відповідачки, повідомляла, що її можуть позбавити батьківських прав, остання відповіла, що усі питання вирішить. ОСОБА_11 спочатку чекав на матір, а потім образився і говорить, що практично її не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_12 показав, що являється сусідом позивача. Достеменно знає, що у 2019 році відповідачка поїхала у м. Київ, коли син ОСОБА_11 ще відвідував дитячий садочок. З того часу в селі ОСОБА_13 більше ніхто не бачив, до дитини вона не навідувалась.

Свідок ОСОБА_14 показала, що проживає по сусідству із позивачем, сім`ю ОСОБА_15 знає з 2017 року. Близько шести років тому ОСОБА_9 поїхала з села і більше не поверталась. Дитину ОСОБА_3 самостійно виховує батько, а деколи допомагає бабуся.

Свідок ОСОБА_16 показала, що являється сусідкою позивача. З 2019 року дитину ОСОБА_3 виховує батька ОСОБА_7 , якому допомагає мати ОСОБА_6 . Відповідачка до сина не приїздить, не телефонує, життям дитини не цікавиться.

Свідок ОСОБА_17 суду показала, що проживає по сусідству із позивачем. Знає, що близько шести років тому ОСОБА_9 поїхала з села, залишила дитину на батька і бабусю, та більше не приїжджала.

Свідок ОСОБА_18 показала, що позивач відповідачка ОСОБА_9 - це її прийомна дочка. Більше п`яти років вона не приїздить ні до батьків, ні до сина, вони не спілкуються та не знають, що з нею.

В судовому засіданні з`ясовано думку малолітнього ОСОБА_3 із приводу наявного між батьками спору, який у присутності представника органу опіки та піклування - служби у справах дітей Теплицької селищної ради зазначив, що проживає разом із батьком, який піклується про нього, а матір він практично не пам`ятає. Висловив своє бажання щодо позбавлення його матері ОСОБА_2 батьківських прав відносно нього.

Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

Положення частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачають, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до вимог частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини встановленні ст. 150 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Відповідно до частин 1 - 5 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ч. 1 - 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

В абзаці 2 пункту 16 Постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Відносини батька та дитини, прихильність дитини до батька, наявність рішення органу опіки та піклування, а також наявність попереднього рішення Теплицького районного суду від 26 червня 2024 року, яким відмовлено у позбавленні батьківських прав ОСОБА_2 , надано їй можливість змінити ставлення до виховання дитини, чого вона так і не зробила, свідчать про те, що батько добросовісно виконує батьківські обов`язки щодо сина, створює для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує її усім необхідним, в той час, коли мати свідомо нехтує своїми обов`язками щодо малолітнього сина.

Суд звертає увагу і на факт небажання ОСОБА_2 взяти участь у розгляді даної справи, оскільки судом було здійснено телефонний дзвінок на її номер НОМЕР_2 , про що свідчить наявна у матеріалах справи телефонограма (а.с. 103). ОСОБА_2 було повідомлено про наявність у суді даного позову, про дату та час судового засідання, на що остання відповіла, що можливо з`явиться в судове засідання або викладе свою позицію в листі до суду. Однак правом взяти участь у розгляді справи вона так і не скористалась, заперечень щодо позовних вимог до суду не подала, свого бажання виховувати дитину та приймати участь у житті сина не висловила.

При цьому, суд зауважує, що у правовій ситуації, коли є рішення суду, що набрало законної сили, за первинним зверненням одного з батьків про відмову в позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, у разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду саме другий з батьків дитини має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Такий висновок зроблено в постанові КЦС ВС від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21.

Тому тягар доказування у даній справі покладено саме на відповідачку ОСОБА_2 , яка жодним чином зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини не довела.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідач за власною ініціативою самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною та позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Що стосується вимоги позивача про встановлення факту самостійного виховання ним дитини, то суд зауважує наступне.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам, при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, слід мати на увазі, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений факт перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Звертаючись до суду з зазначеною вимогою позивач зазначив, що факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини має для нього юридичне значення та необхідний йому для забезпечення захисту прав та інтересів його малолітнього сина та враховуючи зміни в законодавстві щодо мобілізаційного періоду.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років за рішенням суду.

Згідно з Переліком документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що є додатком № 5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного.

За наслідком чого, судом встановлено, що встановлення заявленого факту, має для позивача юридичне значення, а саме: для реалізації позивачем права для вирішення питання щодо захисту прав та інтересів дитини.

Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений в позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції.

З огляду на вищевикладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16.05.2024 року № 560, а саме: надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві суд вважає що заявлена позивачем вимога підлягає до задоволення.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки це буде відповідати інтересам дитини та сприяти захисту їх прав,

Також судом, з досліджених в сукупності письмових доказів, а також показів свідків, які в порядку ст.ст. 77, 78 ЦПК України, є належними та допустимими, встановлено, що ОСОБА_1 , який є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самостійно утримує та виховує малолітнього сина, який перебуває на його утриманні, дослідженими судом доказами також встановлено, що мати дитини ОСОБА_2 проживає окремо від сина, участі у його вихованні та утриманні не приймає, що, в свою чергу, також підтверджує факт здійснення позивачем самостійного виховання дитини та його перебування на повному утриманні батька, при цьому, з урахуванням викладеного вище, та враховуючи мету встановлення зазначеного юридичного факту для позивача, суд приходить до висновку про доведеність і обґрунтованість цієї позовної вимоги, та, відповідно, наявності визначених законом підстав для її задоволення.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 2422,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 55 Конституції України, ст. ст. 141, 142, 264-265, 280-284, 315 ЦПК України, ст.ст. 150, 155, 164 СК України, ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Теплицької селищної ради про позбавлення батьківських прав та встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

Роз`яснити ОСОБА_2 , що відповідно до положень ст. 169 Сімейного кодексу України, у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, особа, позбавлена батьківських прав, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав до досягнення дитиною повноліття.

Заочне рішення може бути переглянуте Теплицьким районним судом Вінницької області за письмовою заявою, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення, а за заявою учасника справи, якому заочне рішення не було вручене у день його проголошення за його письмовою заявою.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник позивача - ОСОБА_19 , адреса: АДРЕСА_3 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №364 від 19.12.2003 року.

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Теплицької селищної ради Вінницької області, адреса: вул. Незалежності, 34 с-ще Теплик Гайсинського району Вінницької області, .

Повний текст рішення виготовлено 10.10.2025 року.

Суддя