Провадження № 2/522/478/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Сафтюк-Панько Б.Д,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту, -

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач просив скасувати арешти накладені Суворовським РВ ДВС управління юстиції у м. Одесі на 1/5 квартири АДРЕСА_1 , а саме обтяження 1529827.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 1/5 частина квартири за АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.07.2024 р.

Листом від 25.06.2024 р. № 1538/0120 було повідомлено, що в матеріалах архівного фонду Першої одеської державної нотаріальної контори міститься ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2003 р щодо накладення арешту на майно ОСОБА_1 , а саме: на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 .

Будь-які відомості про зняття арешту в матеріалах нотаріального архіву відсутні, таким чином вбачається, що на момент подання зазначеної заяви наявний арешт, який накладений ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2003 р (забезпечення позову) та арешт накладений Суворовського РВ ДВС управління юстиції у м. Одесі (виконання рішення).

З ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2003 року вбачається, що підставою накладення арешту на майно ОСОБА_1 був спір між ОСОБА_3 та позивачем стосовно стягнення боргу за договором займу. З моменту накладення арешту до подачі зазначеної заяви пройшов 21 (двадцять один) рік, тобто з рахуванням зазначеного часу вбачається, що відпали будь-які правові підстави для продовження заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту по вищезазначеній справі. Враховуючи наявність арештів на вищезазначене нерухоме майно, ОСОБА_1 , як власник майна позбавлений можливості вільно розпоряджатися майном, тобто право власності є обмеженим.

За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Чернявській Л.М.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2024 року цивільну справу залишено без руху.

12 серпня 2024 року від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків та позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Чернявської Л.М. від 13 серпня 2024 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на підставі наказу №35-ос/с від 13 травня 2025 року голови Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 про відрахування зі штату Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_5 на виконання Рішення Вищої ради правосуддя від 06 травня 2025 року «Про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку» та Розпорядження В.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. №1 від 13 травня 2025 року й Розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. № 785/25 від 19.05.2025 року дана справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П.

10 червня 2025 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту прийнято до провадження.

29 вересня 2025 року позивачем подано заяву про проведення судового засідання згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідач відзив на позов не подав, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Згідно до п.п. 6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали цивільної справи, додані до неї з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 1/5 частина квартири за АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.07.2024 р.

З вищезазначеної довідки вбачається, що на частину квартири належної позивачеві накладено арешт відповідно до постанови від 07.04.2003 р. № АА 163159 Суворовського РВ ДВС управління юстиції в м. Одеса.

Листом від 24.06.2024 р. за № 111959 Суворовський відділ державної виконавчої служби в м. Одесі повідомив, що виконавче провадження в межах якого накладений арешт знищене у зв`язку із закінченням строку зберігання. Листом від 25.06.2024 р. № 1538/0120 було повідомлено, що в матеріалах архівного фонду Першої одеської державної нотаріальної контори міститься ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2003 р щодо накладення арешту на майно ОСОБА_1 , а саме: на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позивач, посилаючись на неможливість розпорядитись своїм майном та відсутність відомостей про зняття арешту в матеріалах нотаріального архіву, звернувся до суду з даним позовом про скасування арешту.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Так, з ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 29.01.2003 року вбачається, що підставою накладення арешту на майно ОСОБА_1 був спір між ОСОБА_3 та позивачем стосовно стягнення боргу за договором займу.

Відповідно до положень Цивільного кодексу Української РСР (діяв на момент спірних правовідносин), зокрема ст. 14 вказує, що за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.

Положеннями ст. 51 Цивільного кодексу Української РСР визначено, що недійсною є угода, укладена неповнолітнім, який не досяг п`ятнадцяти років, крім дрібних побутових угод.

На момент судового спору (2003 рік) - ОСОБА_1 (позивач) було лише 14 (чотирнадцять) років, тобто особа була неповнолітньою та мала вчиняти лише дрібні побутові правочини.

Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин різні межі вартості.

За загальним правилом такий правочин (дрібний побутовий) має повністю виконуватися сторонами в момент його вчинення, а тому він може вчинятися або усно або шляхом здійснення конклюдентних дій.

З ознак дрібного побутового правочину можна виділити: 1) безпосередня спрямованість на задоволення потреб громадянина; 2) моменти укладення та виконання як правило збігаються, або слідують один за одним; 3) невисока вартість.

Отже, з вищезазначеного вбачається, що ОСОБА_1 не мав необхідної цивільної дієздатності (не досяг відповідного віку), а тому не міг бути (виступати) стороною договору займу, а також не міг бути відповідачем по справі про стягнення боргу за вищезазначеним договором, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що арешт на майно позивача було накладено помилково.

Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частина 1 статті 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Арешт належного позивачу нерухомого майна порушує міжнародний принци «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власністю після закінчення відповідних розслідувань.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 3статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частина 2 статті 43 ЦПК встановлює, що учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За таких обставин, враховуючи те, що матеріли виконавчих проваджень знищені, в нотаріальному архіві відомості про скасування заходів забезпечення позову, в тому числі накладення арешту відсутні, а також враховуючи неможливість для позивача в інший спосіб скасувати арешти та захистити своє порушене право власності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття арештів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 15, 16 ЦК України та ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 80, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 279, 280-283, 354, 355 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту - задовольнити.

Скасувати арешт накладений Суворовським РВ ДВС управління юстиції у м. Одесі на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , а саме обтяження 1529827.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складений 13.10.2025 року.

Суддя