КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/3854/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 жовтня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Шебуєвої В.А., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Фінагеєвої І.О. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру за адресою АДРЕСА_1 , поділити спільне сумісне майно колишнього подружжя, визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кожним право власності на частини вказаної квартири.

Заявлені вимоги мотивував тим, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2004 року, розірваному рішенням суду від 06 грудня 2022 року. За період перебування у шлюбі сторонами була за спільні кошти придбана квартира за адресою АДРЕСА_1 вартістю 646250 грн. Оскільки згоди про поділ квартири сторони не досягли, спірне майно підлягає поділу в судовому порядку.

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позовом, просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності на вказану квартиру; визнати за ОСОБА_3 право власності на транспортні засоби Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 та Volkswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_2 , припинивши право спільної сумісної власності на ці транспортні засоби; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості спільного сумісного майна у розмірі 1 064 570 грн., які були внесені на депозитний рахунок суду.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2025 року первісний позов задоволено, зустрічний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за кожним право власності на частку квартири за адресою АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль Volkswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію частини вартості зазначеного автомобіля в розмірі 220145 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 637,25 грн., в решті позову відмовлено.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно наводила фактичні обставини справи, зазначені у зустрічному позові, зазначала, що станом на дату розгляду справи два автомобіля та трикімнатна квартира знаходяться у власності (користуванні) ОСОБА_3 . Сукупна вартість набутого майна під час перебування сторін у шлюбі становить 3 360 060 грн., тобто кожному з подружжя належить вартість майна у спільній сумісній власності у розмірі 1 680 030 грн.

Наводила зміст ст. 183, 364, 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України, ст. 21, 24, 41 Конституції України, зазначала, що сума різниці між вартістю часток у праві спільної власності подружжя в розмірі 1 064 570 грн. була внесена нею та зарахована на депозитний рахунок суду.

Зазначала, що не заперечує проти того, щоб автомобіль Volkswagen Jetta залишився у власності ОСОБА_3 , оскільки після припинення спільного проживання саме він фактично користується цим транспортним засобом, а ОСОБА_1 ним не користується та не претендує на подальше використання, передача автомобіля у власність ОСОБА_3 є логічною та обґрунтованою, такий підхід відповідає фактичним обставинам справи, дозволяє уникнути подальших спорів і забезпечує справедливий розподіл майна між сторонами.

Також у шлюбі було придбано автомобіль Mitsubishi Lancer, ОСОБА_1 було надано дослідження про визначення ринкової вартості КТЗ № 45451 від 23 березня 2023 року, згідно якого ринкова вартість автомобіля станом на 22 березня 2023 року становить 175170 грн. Однак суд першої інстанції безпідставно не включив автомобіль у перелік спільно набутого майна подружжя, що є незаконним та необґрунтованим. Наголошувала, що ОСОБА_3 у відзиві на зустрічну позовну заяву визнавав, що відчужив зазначений автомобіль на користь батька.

Звертала увагу на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 про те, що до складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майна подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, в тому числі яке знаходиться в третіх осіб; в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 та від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та покладення тягаря доказування обставин для спростування презумпції на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначала, що ОСОБА_3 не надано жодного доказу щодо відсутності підстав визнання спірного автомобіля спільною власністю подружжя та не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Звертала увагу, що в рамках розгляду даної справи ухвалою суду від 15 травня 2023 року було накладено арешт на транспортні засоби, в тому числі Mitsubishi Lancer. Тобто факт реєстрації за ОСОБА_3 спірного автомобіля вже був встановлений судом, а в оскаржуваному рішенні від 20 березня 2025 року цей факт не був спростований, отже суд при ухваленні рішення діяв всупереч своїй попередній поведінці.

Зазначала, що 17 липня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеному нею, було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 , наводила правові висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, згідно яких залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того з подружжя, хто фактично користується річчю, можливості робити це надалі, але інший з подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч ст. 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації.

Вказувала, що фактично сторонами перед судом поставлено питання про поділ між ними трьох неподільних речей - автомобілів і квартири, доказів можливості поділу між сторонами в натурі якого суду не надано. Оцінка спільного майна при розгляді справи під сумнів сторонами не ставилася. Отже, сукупна вартість набутого майна під час перебування подружжя у шлюбі становить 3 360 060 грн. Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо обсягу спільного майна подружжя та неправильно здійснив його поділ, не врахувавши дійсні обставини справи та правовідносини між колишнім подружжям.

Зазначала, що суд першої інстанції помилково врахував заперечення ОСОБА_3 стосовно передачі у власність іншому члену подружжя спірної квартири з виплатою останньому грошової компенсації. Сторони у справі не ставили перед судом питання про призначення експертизи для визначення можливості та порядку фактичного поділу квартири між співвласниками з дотриманням засад рівності їх часток. Відтак, у суду не було підстав для висновків про існуючий спосіб фактичного поділу спірного приміщення між співвласниками.

Наводила правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 щодо застосування ч. 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України, вказувала, що нею на депозитний рахунок суду внесено грошові кошти в сумі 1 064 570 грн., що є різницею між вартістю квартири у спільному майні подружжя, що переходить у особисту приватну власність ОСОБА_1 , та вартістю майна ОСОБА_3 , а саме двох автомобілів, що переходять у його особисту приватну власність при розподілі спільного сумісного майна сторін.

Не погоджувалася з аргументами про те, що за відсутності згоди ОСОБА_3 отримати грошову компенсацію суд не мав права її присуджувати при вирішенні питання про поділ майна, адже за позиції ОСОБА_3 щодо позовних вимог у справі, висловленій при розгляді справи судом першої інстанції, він не висловлював заперечень проти присудження йому грошової компенсації вартості його частки у спільному нерухомому майні.

Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що матеріалами справи підтверджено набуття у власність в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі квартири за адресою АДРЕСА_1 та автомобіля Volkswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_2 , які підлягають поділу між подружжям в рівних частках шляхом за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права власності на частку квартири, визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль та стягнення з нього на користь ОСОБА_1 компенсації частини вартості автомобіля.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2004 року (а. с. 12 т. 1), який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року в справі № 369/11481/22 (а. с. 19 т. 1).

17 липня 2017 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чучукало В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1183, на підставі якого нею придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 13 - 14 т. 1).

Згідно звіту про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності, оцінювачем ОСОБА_4 Всеукраїнської громадської організації «Асоціація фахівців оцінки» 22 березня 2023 року, ринкова вартість квартири за адресою АДРЕСА_1 станом на дату оцінки становить 2 744 600 грн. (а. с. 81 - 117 т. 1).

Місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 8, 55 т. 1).

28 квітня 2016 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу автомобіля, на підставі якого ним придбано транспортний засіб Volkswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_2 (а. с. 159 - 161 т. 1).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Volkswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 , власником зазначений ОСОБА_3 , дата реєстрації 07 липня 2016 року (а. с. 119 т. 1).

Згідно дослідження про визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , вартість автомобіля Volkswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_2 станом на 22 березня 2023 року становить 440 290 грн. (а. с. 75 - 80 т. 1).

Позивачем надано копію полісу «Осаго» АР/6189974 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого забезпеченим транспортним засобом є Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 , страхувальником зазначений ОСОБА_3 у період з 09 травня 2022 року до 08 травня 2023 року (а. с. 118 т. 1).

Відповідачем надано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , згідно якого власником автомобіля Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_6 , дата реєстрації 20 жовтня 2022 року (а. с. 158 т. 1).

Згідно дослідження про визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , вартість автомобіля Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 станом на 22 березня 2023 року становить 175 170 грн. (а. с. 69 - 74 т. 1).

ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти згідно наданих нею квитанцій від 13 квітня 2023 року в розмірі 390 000 грн., від 14 квітня 2023 року в розмірі 390 000 грн., від 15 квітня 2023 року в розмірі 284570 грн. (а. с. 67 - 68, 136 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявлено клопотання про долучення доказів, а саме копію відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС) від 15 квітня 2025 року, згідно якої автомобіль Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 було зареєстровано 15 листопада 2006 року за ОСОБА_3 , 20 жовтня 2022 року в ТСЦ МВС № 8041 вказаний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника.

Обґрунтовуючи клопотання про долучення доказів, позивач посилалася на те, що факт реєстрації за ОСОБА_3 спірного автомобіля вже був встановлений судом в ухвалі від 15 травня 2025 року про забезпечення позову, і в ухваленому рішенні від 20 березня 2025 року цей факт не був спростований, отже суд при ухваленні рішення діяв всупереч своїй попередній поведінці. З метою остаточного підтвердження, що автомобіль Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 дійсно був придбаний в період шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , просила долучити до матеріалів справи копію відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Київській та Чернігівській областях (філія ГСЦ МВС) від 15 квітня 2025 року.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, в апеляційній скарзі, не наведено об`єктивних причин, які перешкодили позивачу подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів. Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що наданими доказами підтверджено набуття у власність в період перебування у зареєстрованому шлюбі квартири та автомобіля Volkswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_2 , і за таких умов, оскільки презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростовано, зазначене майно підлягає поділу між подружжям в рівних частках.

При оцінці доводів апеляційної скарги апеляційний суд враховує, що хоча рішення суду першої інстанції оскаржується ОСОБА_1 в цілому, апеляційна скарга не містить аргументів проти висновків суду першої інстанції в частині поділу транспортного засобу Volkswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_2 шляхом визнання права власності за ОСОБА_3 та стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості її частки в спільному майні подружжя, а навпаки, позивач вказує, що передача автомобіля у власність ОСОБА_3 є логічною та обґрунтованою, такий підхід відповідає фактичним обставинам справи, дозволяє уникнути подальших спорів і забезпечує справедливий розподіл майна між сторонами.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі № 210/4854/15-ц, провадження № 61-30421св18, від 03 червня 2020 року в справі № 487/6195/16-ц, провадження № 61-46326св18, від 05 лютого 2025 року в справі № 641/2211/23, провадження № 61-14219 св 24, від 19 лютого 2025 року в справі № 369/5830/22, провадження № 61-15993 св 24, від 12 березня 2025 року в справі № 760/20240/17, провадження № 61-14196св24 та інших викладено правовий висновок, згідно якого, аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

При цьому ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 в частині поділу квартири за адресою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про доцільність поділу спірної квартири між подружжям в рівних частках.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки ОСОБА_3 не давав згоди на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку, що відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України є обов`язковою умовою для поділу майна подружжя у такий спосіб.

Доводи апеляційної скарги, що сторони у справі не ставили перед судом питання про призначення експертизи для визначення можливості та порядку фактичного поділу квартири між співвласниками з дотриманням засад рівності їх часток, відтак, у суду не було підстав для висновків про існуючий спосіб фактичного поділу спірного приміщення між співвласниками, відхиляються апеляційним судом, оскільки у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18, провадження № 61-4680св23, від 08 листопада 2023 року в справі № 456/2635/21, провадження № 61-11158св22, зазначено, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України.

Таким чином, визначення ідеальних часток в праві власності на майно подружжя без поділу його в натурі відповідає вимогам закону.

Доводи ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, що у позиції ОСОБА_3 щодо позовних вимог у справі, висловленій при розгляді справи судом першої інстанції, відсутні заперечення проти присудження йому грошової компенсації вартості його частки у спільному нерухомому майні, відхиляються апеляційним судом, оскільки спростовуються відзивом ОСОБА_3 на зустрічний позов ОСОБА_1 , у якому відповідач за зустрічним позовом категорично заперечував проти припинення його права власності на спірну квартиру, зазначаючи, що квартира за адресою АДРЕСА_1 є єдиним місцем його проживання, у якому він зареєстрований, і іншого житла у нього немає (а. с. 155 т. 1).

Зі змісту відзиву ОСОБА_3 на зустрічну позовну заяву вбачається, що останній не заперечував лише проти поділу автомобіля Volkswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_2 шляхом виділення його у власність одному з подружжя з виплатою компенсації вартості частки в цьому автомобілі будь-ким з колишнього подружжя (а. с. 154 т. 1), що і було зроблено судом першої інстанції, і з чим в апеляційній скарзі погоджується позивач.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 1 064 570 грн., що є різницею між вартістю квартири у спільному майні подружжя, що переходить у особисту приватну власність ОСОБА_1 , та вартістю майна ОСОБА_3 , а саме двох автомобілів, що переходять у його особисту приватну власність при розподілі спільного сумісного майна сторін, не є самі по собі підставою для задоволення позову в частині поділу квартири у спосіб, який просила ОСОБА_1 , шляхом виділення їй у власність спірного нерухомого майна з виплатою компенсації вартості частки у спільному майні подружжя ОСОБА_3 , за відсутності обов`язкової умови, передбаченої ч. 5 ст. 71 СК України, а саме згоди на такий поділ іншого подружжя ОСОБА_3 .

Посилання ОСОБА_3 у апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у яких роз`яснено умови попереднього внесення відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду з підстав, передбачених ч. 4, 5 ст. 71 СК України та ст. 365 ЦК України, і про те, що вирішення спору про поділ неподільної речі не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання, відхиляються апеляційний судом як неспроможні, оскільки рішення суду першої інстанції зазначеним висновкам Великої Палати Верховного Суду не суперечить.

Так, справа № 209/3085/20 стосується інших обставин, ніж у справі № 369/3854/23, а саме протилежної ситуації, коли позивач просила, зокрема, визнати право власності на автомобіль за відповідачем, за яким він зареєстрований, а їй сплатити грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на цю річ. У даній справі Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника.

Крім того, відмовляючи в позові в частині поділу автомобіля Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що матеріали справи не містять доказів набуття автомобіля у власність під час зареєстрованого шлюбу сторін, оскільки наданий до суду страховий поліс від 09 травня 2022 року серії АР № 6189974, за змістом якого ОСОБА_3 застрахував свою цивільно-правову відповідальність стосовно транспортного засобу Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 , навіть з урахуванням ймовірного визнання ОСОБА_3 факту набуття в період шлюбу права власності на зазначений автомобіль, в контексті ст. 80 ЦПК України не може вважатися достатнім доказом для встановлення факту набуття зазначеного автомобіля в період шлюбу та як наслідок включення такого рухомого майна до загального обсягу спільного сумісного майна подружжя.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, враховуючи наступне.

При зверненні з зустрічним позовом ОСОБА_1 повідомила, що автомобіль Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 знаходиться у користуванні ОСОБА_3 , був придбаний за спільні кошти подружжя, однак відповідач перереєстрував вказане авто на батька ОСОБА_6 (а. с. 48 т. 1 зворот).

У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_3 заперечував проти поділу вказаного майна, повідомивши, що автомобіль придбаний за особисті кошти батька відповідача ОСОБА_6 у 2006 році, і коли останньому стало відомо про розлучення сторін, за його вимогою автомобіль Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 був перереєстрований і фактично переданий відповідачем у володіння і користування батьку ОСОБА_6 , на підтвердження чого надав копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 20 жовтня 2022 року (а. с. 155, 158 т. 1).

У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, викладено наступну правову позицію: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України (згідно із частинами першою та другою статті 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, визнавши недостатнім для встановлення набуття у власність автомобіля Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 подружжям ОСОБА_7 під час шлюбу саме лише ймовірне визнання цих обставин сторонами, за відсутності в матеріалах справи інших доказів, суд першої інстанції правомірно відмовив у позові про поділ майна подружжя в цій частині.

Не були підтверджені належними та допустимими доказами під час розгляду справи судом першої інстанції і не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення доводи апеляційної скарги, що транспортний засіб Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 та правовстановлюючі документи на нього по сьогоднішній день знаходяться у користуванні ОСОБА_3 а також доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що зазначений автомобіль не є спільним майном і не може бути включений до обсягу спільного майна подружжя.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на відповідь ТСЦ МВС № 8041 від 15 квітня 2025 року щодо перереєстрації транспортного засобу ґрунтуються на нових доказах, долучених до апеляційної скарги, які не були прийняті апеляційним судом відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, а тому зазначені обставини не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Надане позивачем дослідження про визначення ринкової вартості КТЗ № 45451 від 23 березня 2023 року, згідно якого ринкова вартість автомобіля станом на 22 березня 2023 року становить 175170 грн., на яке вона посилалась в апеляційній скарзі, не є належним доказом, який підтверджує факт і час придбання автомобіля Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 , в зв`язку з чим аргументи ОСОБА_1 щодо підтвердження вартості цього майна відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову, при цьому суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір, - апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що в рамках розгляду даної справи ухвалою суду від 15 травня 2023 року було накладено арешт на транспортні засоби, в тому числі Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_1 , тобто факт реєстрації за ОСОБА_3 спірного автомобіля вже був встановлений судом, а в оскаржуваному рішенні від 20 березня 2025 року цей факт не був спростований, отже суд при ухваленні рішення діяв всупереч своїй попередній поведінці.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов залишається залишеним без задоволення, апеляційним судом не здійснюється перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Шебуєва В.А.

Яворський М.А.