ЦИВІЛЬНЕ СУДОЧИНСТВО Справа № 170/630/24
Позовне провадження Провадження № 2/170/24/25
Шацький районний суд Волинської області
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2025 року сел. Шацьк

Шацький районний суд Волинської області у складі

головуючого судді Жевнєрової Н.В.,

за участю секретаря Остапчук Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Матвіюк Н.Р.,

представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Огородника О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні та в режимі відеоконференції в залі суду в сел. Шацьк цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватні нотаріуси Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троць Юлія Борисівна, ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з указаним позовом, який обґрунтував тим, що 29.04.2021 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики №01/21, відповідно до якої останньому надано позику у розмірі 60 000 доларів США. Згідно з указаним договором та розпискою ОСОБА_2 позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві готівкою або шляхом перерахування на розрахунковий рахунок у строк не пізніше 29.11.2021. У встановлений договором позики строк ОСОБА_2 зобов`язання не виконав. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2023 стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача 2 296 361,80 грн за вказаним договором позики. Позивач вважає, що з метою уникнення сплати вказаного боргу та позбавлення позивача можливості задовольнити свої грошові вимоги за рахунок звернення стягнення на майно, боржник ОСОБА_2 уклав 03.08.2023 з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, реєстровий № 308, належної йому земельної ділянки (земля житлової і громадської забудови, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером :01:002:0661, площею 0,06 га, вартістю 81 479,82 грн згідно з нормативно-грошовою оцінкою станом на 01.08.2024, розташованої на АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троць Юлією Борисівною. Потім 05.01.2024 ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Губик Зореславою Василівною, передав вказану земельну ділянку ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_3 здійснив відчуження своїх часток статутного капіталу двох ТОВ та ще двох земельних ділянок, тобто протягом 2023 року він здійснив відчуження всього належного йому рухомого і нерухомого майна, чим, на думку позивача, унеможливив задоволення вимог кредитора/позивача за рахунок можливого звернення стягнення на його майно у майбутньому. З огляду на викладене, позивач розцінює такі дії ОСОБА_2 та всі правочини, укладені ним до ухвалення рішення суду та після виникнення простроченої заборгованості за договором позики, як укладені з метою ухилення від виконання зобов`язань за рахунок належного йому майна, тому просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :01:002:0661, розташованої на АДРЕСА_1 , що укладений 03.08.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 03.08.2023 за реєстровим номером 308, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троць Ю.Б.; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 з одночасним припиненням його права власності на нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :01:002:0661 (номер відомостей про речове право 512233944, індексний номер 68725339); витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :01:002:0661, розташовану на АДРЕСА_1 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 з одночасним припиненням її права власності на нерухоме майно: земельну ділянку земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :01:002:0661 (номер відомостей про речове право 53215307, індексний номер 71024805, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 257); поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер :01:002:0661, розташовану на АДРЕСА_1 , яке виникло у нього на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №1414 від 24.09.2019, що посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Куртою Н.В. (номер відомостей про речове право 33361265, індексний номер 48829755).

Представник відповідача ОСОБА_2 адвоката Матвіюк Н.Р. подала суду відзив на позовну заяву, у якому вказано, що позивач жодними доказами не підтвердив обов`язок ОСОБА_2 відповідати власним нерухомим майном за невиконання договору застави та позики, на який посилається в позовній заяві. В момент укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки позивач ще не звертався до суду з позовними вимогами щодо звернення стягнення на предмет застави, стягнення заборгованості чи оскарження відповідних договорів купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Кедр Грін» та ТОВ «А.-М. Агро». Отже, відповідач ОСОБА_2 не міг навмисно вчиняти дії на шкоду позивачу, оскільки ОСОБА_2 ще не було відомо про наміри позивача, тому відсутня фраудаторність оспорюваного правочину. Крім того, спірна земельна ділянка була фактично передана після укладення первісного договору нинішньому власнику відповідачу ОСОБА_4 , що унеможливлює визнання відповідного договору купівлі-продажу фіктивним чи недійсним. Так, очевидно, що новий власник земельної ділянки ОСОБА_4 користується вказаним майном, сплачує за нього податки, що свідчить про те, що даний правочин не є фіктивним та на час його укладення не існувало заборон щодо відчуження такого майна. Позивач не довів, що дії сторін оспорюваного правочину були спрямовані на фіктивний перехід права власності на земельну ділянку, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів Отже, відповідач ОСОБА_2 діяв добросовісно, не зловживаючи своїми правами, відчужив нерухоме майно до позову про стягнення заборгованості, уклав оспорюваний договір з третьою особою на підставі оплатного договору за реальну ринкову ціну. Тому підстави для визнання вказаного договору недійним відсутні. На підставі наведеного представник відповідача просила в позові відмовити.

Ухвалою Шацького районного суду Волинської області від 11.04.2025 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову і накладено арешт на земельну ділянку, що належить ОСОБА_4 , площею 0,06 га, кадастровий номер :01:002:0661, розташовану на АДРЕСА_1 0661 (номер відомостей про речове право 53215307, індексний номер 71024805, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 257).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свій позов підтримав, просив його позовні вимоги задовольнити з викладених у позові підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Матвіюк Н.Р. та представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Огородник О.В., кожен зокрема, позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними і не обґрунтованими, просили в позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 , належно повідомлена про місце, день і час розгляду справи, в судове засідання не прибула, відзиву на позов, заяв, клопотань суду не подала, тому суд, з урахуванням думки учасників справи, вважає за можливе провести розгляд справи без її участі.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, приватні нотаріуси Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троць Ю.Б., ОСОБА_5 , належним чином повідомлені про місце, день і час розгляду справи, в судове засідання не прибули, пояснень, заяв, клопотань суду не подали, надали суду документи на виконання ухвали суду про витребування доказів, тому, з урахуванням думки учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи без їх участі.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову в позові з огляду на таке.

Суд установив, що 29.04.2021 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики №01/21, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 60 000 доларів США. Сума позики становить 60 000 доларів США або гривневий еквівалент на день перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позичальника та підтверджується випискою за рахунком позикодавця або отримання позики (коштів) у випадку надання останньому суми позики готівкою. Згідно з договором строк повернення позики становить 7 (сім) календарних місяців з моменту надходження суми позики на рахунок позичальника, але не пізніше ніж до 29.11.2021.

Укладення вказаного договору позики сторони у справі не оспорюють.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2023, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троць Юлією Борисівною за реєстровим номером 308, ОСОБА_2 (продавець) продав ОСОБА_3 (покупець) належну йому земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером :01:002:0661, площею 0,06 га, розташовану на АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості, сформованою 03.08.2023, ринкова вартість земельної ділянки становить 140 270,76 гривень (сто сорок тисяч двісті сімдесят гривень 76 копійок). За взаємним погодженням сторін продаж земельної ділянки проведено за 140 300,00 гривень (сто сорок тисяч триста гривень) (т. 1, арк. 141-144).

Вказані обставини підтверджуються також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №385749562 від 05.07.2024 (т. 1 арк. 13, 14).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.01.2024, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Губик Зореславою Василівною за реєстровим номером 4, ОСОБА_3 (продавець) продав ОСОБА_4 (покупець) належну йому земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером :01:002:0661, площею 0,06 га, розташовану на АДРЕСА_1 . Згідно з висновком про вартість об`єкта нерухомості, сформованим 06.12.2023, ринкова вартість земельної ділянки становить 134 544,00 гривень (сто тридцять чотири тисячі п`ятсот сорок чотири гривні). За взаємним погодженням сторін продаж земельної ділянки проведено 134 544,00 гривень (сто тридцять чотири тисячі п`ятсот сорок чотири гривні) (т. 2, арк. 10-12).

Вказані обставини підтверджуються також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №385749562 від 05.07.2024 (т. 1 арк. 13, 14).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2023, яке набрало законної сили 12.01.2024, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29.04.2021 в розмірі 2 296 361,80 гривень (т. 1, арк. 21-23).

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, як на підставу задоволення позовних вимог, посилається на фраудаторність договору купівлі-продажу земельної ділянки, зазначає, що оспорюваний правочин вчинений ОСОБА_2 недобросовісно, з метою недопущення в подальшому звернення стягнення на його майно на виконання судового рішення про стягнення з нього грошових коштів за договором позики, чим порушив його права як кредитора.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 2, 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Отже, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що, оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Стаття 234 ЦК України передбачає правові наслідки фіктивного правочину, встановлює, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору відчуження майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові від 19.05.2021 у справі № 693/624/19 Верховний Суд вказав, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки він є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Водночас для віднесення певного правочину до фраудаторного необхідно враховувати не лише наявність боргу у відповідача на момент вчинення такого правочину, а й докази, які надаються сторонами на підтвердження своїх доводів та заперечень з приводу фраудаторності правочину. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору, контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа), ціна (ринкова/неринкова).

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У позовній заяві позивач зазначає, шо укладення оспорюваного правочину, договору купівлі-продажу земельної ділянки вчинено на шкоду йому як кредитору, з метою уникнення стягнення із ОСОБА_2 на його користь боргу в сумі 2 296 361,80 гривень на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2023.

Однак позивач не надав суду належних доказів, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений під час дії заборони відчуження цього майна чи вчинений фіктивно, з метою ухилення ОСОБА_2 від стягнення з нього боргу.

Поряд із цим в судовому засіданні установлено, що контрагент, з яким ОСОБА_2 уклав оспорюваний договір, відповідач ОСОБА_3 не є його родичем чи пов`язаною з ним іншими відносинами особою; що ціна, за яку відчужено земельну ділянку, відповідає дійсній оціночній вартості цього нерухомого майна; заборон щодо відчуження спірного нерухомого майна не існувало; відсутні відомості про те, що укладення оспорюваного правочину штучно створило неплатоспроможність ОСОБА_2 як боржника. Отже, в даному випадку покупець ОСОБА_3 є добросовісним набувачем за реальним оплатним правочином, оскільки є сторонньою особою, яка не була пов`язана з продавцем ОСОБА_2 будь-якими відносинами і не могла бути обізнана про наявність у нього боргу на момент вчинення оспорюваного договорі купівлі продажу земельної ділянки.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 , маючи невиконанні зобов`язання на свою користь за укладеним зі ОСОБА_2 договором позики від 29.04.2021 зі строком повернення позики до 29.11.2021, звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором позики лише 11.08.2023, у той час, як оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений 03.08.2023, тобто до звернення позивача в суд за захистом його прав. Посилання позивача на ніби-то системний характер відчуження майна ОСОБА_2 не може бути підставою для визнання правочинів недійсними без конкретного встановлення недобросовісності у кожному з них.

На переконання суду, той факт, що позивач міг розраховувати на виконання боржником ОСОБА_2 своїх зобов`язань за рахунок наявного у нього майна, яке було відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2023, сам по собі не є достатнім для визнання цього договору недійсним.

Верховний Суд постійно наголошує та орієнтує судову практику на те, що завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у відносинах. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таких порушень прав позивача ОСОБА_1 під час розгляду справи за його цивільним позовом суд не встановив.

На підставі повно та всебічно з`ясованих обставин спору і досліджених доказів у справі суд вважає, що позивач під час судового розгляду не довів, що оспорюваний правочин був учинений на шкоду позивачу як кредитору, а також те, що під час укладення цього договору дії сторін були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, а з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 . Отже, не доведено, що ОСОБА_2 діяв очевидно недобросовісно та зловживав своїми правами на шкоду кредитору, тому суд не вбачає підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 03.08.2023 між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним. Отже, у позові необхідно відмовити повністю.

За встановлених обставин, висновки суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які позивач посилається у позовній заяві та на які звертав увагу суду у своїх усних поясненнях в судовому засіданні.

Внаслідок відмови в позові, відповідно до статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню відповідачами не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 056,00 гривень суд відносить на рахунок держави.

Керуючись статтями 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватні нотаріуси Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троць Юлія Борисівна, ОСОБА_5 , відмовити повністю.

Судовий збір у розмірі 6 056,00 гривень (шість тисяч п`ятдесят шість гривень) віднести на рахунок держави.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Н.В.Жевнєрова Згідно з оригіналом Суддя Шацького районного суду Волинської області Н.В.Жевнєрова