ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 752/11365/21

провадження № 61-10667св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року в складі судді Плахотнюк К. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року в складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (далі - ПрАТ «СК «Еталон»), третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення майнової шкоди.

Позов мотивований тим, що 01 грудня 2018 року о 10 год 10 хв на вул. Академіка Заболотного, 158 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу марки «Ford Fusion», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , та транспортного засобу марки «Volkswagen Touran», державний номерний знак НОМЕР_2 , який керував ОСОБА_3 .

Крім того, до цієї події був причетний ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом марки «Renault Trafic», державний номерний знак НОМЕР_3 , проте механічних пошкоджень вказаний автомобіль не отримав.

За фактом ДТП відносно ОСОБА_2 складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 122 КУпАП.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 122 КУпАП.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та закрито провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених статтею 38 КУпАП, скасовано. На підставі пункту 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрито за відсутністю в його діях адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Позивач вказував, що автомобіль марки «Renault Trafic», державний номерний знак НОМЕР_3 , застрахований в ПрАТ «СК «Еталон» на підставі страхового полісу АМ 420 4100.

Згідно зі звітом № 035-21 вартість відновлювальних робіт автомобіля марки «Ford Fusion», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 521 254,12 грн, а розмір майнової шкоди завданої внаслідок ДТП - 253 404,61 грн.

30 листопада 2020 року та 28 січня 2021 року ОСОБА_1 звертався до страхової компанії із заявами про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, але отримав відмову з тих підстав, що пропустив строк для звернення.

Крім того, 14 квітня 2021 року на адреси відповідачів були направлені претензії з проханням сплатити ОСОБА_1 суму майнової шкоди на підставі експертного дослідження, яка становить 253 404,61 грн, але відповіді він не отримав.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просив:

стягнути із ОСОБА_2 на його користь майнову шкоду в розмірі 153 404,61 грн;

стягнути з ПрАТ «СК «Еталон» на його користь майнову шкоду в розмірі 100 000,00 грн;

стягнути з відповідачів судовий збір та судові витрати.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року заяви ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди задоволено.

Затверджено мирову угоду, укладену 09 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до умов якої:

ОСОБА_2 сплачує позивачу ОСОБА_1 розмір відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01 грудня 2018 року у загальній сумі 90 000,00 грн наступним чином: 50 000,00 грн при підписанні зазначеної мирової угоди та залишок чотирма рівними частинами по 10 000,00 грн шляхом зарахування грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 в АТ «Приватбанк» № НОМЕР_4 , у такому порядку:

- перша оплата здійснюється при підписанні мирової угоди у сумі 50 000,00 грн;

- друга оплата 10 000,00 грн не пізніше 15 січня 2022 року;

- третя оплата 10 000,00 грн не пізніше 15 лютого 2022 року;

- четверта оплата 10 000,00 грн не пізніше 15 березня 2022 року;

- п`ята оплата 10 000,00 грн не пізніше 15 квітня 2022 року;

відповідач і позивач заявляють, що ні в процесі укладення цієї мирової угоди, ні в процесі виконання її умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави, та, що з наслідками закриття провадження у справі на підставі частини четвертої статті 207 ЦПК України у зв`язку з укладенням мирової угоди і затвердження її судом, передбаченими частиною другою статті 256 ЦПК України, вони ознайомлені; наслідки укладення мирової угоди, зміст статей 207, 208 ЦПК України сторонам роз`яснені і зрозумілі;

мирова угода набуває чинності з дня постановлення ухвали про її визнання і є обов`язковою для сторін, укладена у трьох примірниках: по одному для кожної зі сторін, та один примірник залишається у матеріалах справи № 752/11365/21 Голосіївського районного суду м. Києва;

провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди закрито;

роз`яснено сторонам у справі, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається;

зобов`язано фінансовий орган Голосіївського району м. Києва повернути платнику ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 767,00 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку з розглядом Голосіївським районним судом м. Києва справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПрАТ «СК «Еталон», третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення майнової шкоди сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 дійшли згоди про порядок відшкодування майнової шкоди.

Оскільки укладена між сторонами у цій справі мирова угода не суперечить вимогам закону, не порушує прав та законних інтересів інших осіб, суд вважав, що спільна заява позивача та відповідача про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України суд вирішив питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Еталон», третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення майнової шкоди залишено без задоволення.

Суд першої інстанції виходив з того, що 30 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку із пошкодженням автомобіля 01 грудня 2018 року у ДТП.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

Відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Судом встановлено, що страховиком прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, про що повідомлено заявника листом від 01 лютого 2021 року № 01-04-2425/1, з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 пропустив строк на звернення.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відмова страховика у виплаті страхового відшкодування ґрунтується на нормам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При звернені до суду з позовом позивач стверджував, що право на звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування у нього виникло із моменту отримання повного тексту постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року, якою провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Проте суд вказав, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає. Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 465/6315/16. Докази, які б достовірно підтверджували, що позивач у визначений законом строк звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування у матеріалах справи відсутні. Тому вимога позивача про стягнення з ПрАТ «СК «Еталон» страхового відшкодування є безпідставною й задоволенню не підлягає.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної. Зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає. Із аналізу положень спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 цього Закону, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Таким чином, встановивши фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» із заявою про виплату страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб лише 30 листопада 2020 року, тобто з пропуском визначеного положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річного строку для такого звернення, адже ДТП сталася 01 грудня 2018 року. Отже, обґрунтованим є висновок страховика про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Посилання позивача на тривалість розгляду адміністративної справи щодо встановлення його вини у вчиненні ДТП є безпідставними, оскільки існування адміністративного провадження не може свідчити про неможливість звернення потерпілого до страховика з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, чи пред`явлення позову про відшкодування шкоди за спірне ДТП. При цьому цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану ДТП, наступає незалежно від вини завдавача шкоди. Отже, позивачем не доведено добросовісності своїх дій при зверненні до страховика з вказаною заявою.

Із відповіді ПрАТ «СК «Еталон» від 01 лютого 2021 року, адресованої ОСОБА_1 , встановлено, що він 04 грудня 2018 року надав до страхової компанії наступні документи: повідомлення про настання події з ознаками страхового випадку; копію паспорта та ідентифікаційного коду; копію свідоцтва про реєстрацію автомобіля; копію висновку про результати медичного огляду на стан алкогольного та наркотичного сп`яніння. Всі загадані документи наявні та долучені до справи № 14125, але такий документ як заява на виплату страхового відшкодування ним не подавалась, і вперше фактично була подана 30 листопада 2020 року, тобто значно пізніше ніж через 1 рік з дати настання ДТП. Тому відсутні підстави для перегляду раніше прийнятого рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування від 28 січня 2021 року.

За таких обставин посилання у апеляційній скарзі на те, що після настання ДТП, унаслідок якої позивачу було завдано майнової шкоди, він 04 грудня 2018 року звертався до страхової компанії, проте йому було відмовлено з тих підстав, що відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 124 КУпАП, не заслуговують на увагу. Такі аргументи не підтверджені належними та допустимими доказами, не спростовують обов`язок потерпілого подати страховику відповідну заяву про виплату страхового відшкодування у визначений строк, чи звернутися до суду з відповідним позовом у цей же строк, який є преклюзивним.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

цивільна відповідальність у зв`язку з експлуатацією транспортного засобу «Renault Trafic», який належить ОСОБА_2 , на час настання дорожньо-транспортної пригоди 01 грудня 2018 року була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АМ-4204100). Страховиком є відповідач ПрАТ «СК «Еталон». 30 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням автомобіля 01 грудня 2018 року в ДТП. З огляду на той факт, що до ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року в справі № 752/965/19 ОСОБА_1 вважався винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, він фактично не мав законних підстав для звернення до страхової компанії за виплатою страхового відшкодування. Проте одразу після набрання законної сили судового рішення в справі № 752/965/19 позивач звернувся із відповідною заявою, але страхова компанія прийняла рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 пропустив строк для звернення із такою заявою;

суди зробили помилковий висновок, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає, а тому відповідачем правомірно відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з пошкодженням автомобіля 01 грудня 2018 року у ДТП. Також суди необґрунтовано зазначили, що посилання позивача на тривалість розгляду адміністративної справи щодо встановлення його вини у вчиненні ДТП є безпідставними, оскільки існування адміністративного провадження не може свідчити про неможливість звернення потерпілого до страховика з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, чи пред`явлення позову про відшкодування шкоди, завданої ДТП. При цьому суди посилалися на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 465/6315/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 686/20281/21, від 17 квітня 2024 року у справі № 552/7011/22, від 24 квітня 2024 року у справі № 243/880/23;

суди неправильно застосували норму права (пункт 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») та помилково врахували висновки Верховного Суду у справі № 465/6315/16-ц, яка не є подібною до спірних правовідносин. У справі № 465/6315/16, на яку посилались суди, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає. У вказаній справі особа пропустила річний строк на звернення до страхової компанії, будучи потерпілою з моменту скоєння ДТП, що підтверджувалося протоколом про адміністративне правопорушення. Водночас у цій справі ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП вважався винним, і лише після набрання законної сили постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року у справі № 752/965/19 встановлено відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та закрито провадження в справі про його притягнення до адміністративної відповідальності. Тобто до ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року в справі № 752/965/19 ОСОБА_1 вважався винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, а тому він фактично не мав законних підстав для звернення до страхової компанії за виплатою страхового відшкодування, адже основним критерієм для отримання страхового відшкодування є визнання особи потерпілим та звернення такої особи до страхової компанії у річний строк. При цьому ОСОБА_1 усі зобов`язання за договором страхування виконав у повному обсязі та добросовісно, в свою чергу страхова компанія уникає належного виконання взятих на себе зобов`язань за договором, навмисно та необґрунтовано відмовляє у виплаті страхового відшкодування, чим порушує умови договору. Таким чином, наявні підстави для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 465/6315/16-ц (щодо присічного строку установленого в пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і його непоновлення);

розгляд та вирішення цієї справи у касаційному порядку має суспільний інтерес та виняткове значення для особи, яка подає касаційну скаргу. Виняткове значення у цій справі полягає у тому, що фактично у зв`язку з незалежних від позивача обставин, він взагалі позбавлений права на отримання страхового відшкодування. Тому існує серйозна, реальна та обґрунтована зацікавленість у питанні щодо права потерпілої особи до страхової компанії за страховим відшкодуванням у випадку, якщо пропуск звернення з такою заявою не залежить від вини цієї особи. Водночас без дослідження судом підстав пропуску строку, визначеного у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», без надання оцінки кожному конкретному випадку пропуску цього строку та відсутність можливості його поновлення - фактично нівелює всі принципи «обов`язковості договору» та отримання особою гарантій, визначених Законом України «Про страхування», зокрема за статтею 20 цього Закону;

відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме пункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та можливості поновлення строку, визначеного у цій статті у випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, але доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. ОСОБА_1 усі зобов`язання за договором страхування виконав у повному обсязі та добросовісно, але страхова компанія уникає належного виконання взятих на себе зобов`язань за договором, навмисно і необґрунтовано відмовляє в страховій виплаті, чим порушує умови договору;

під час апеляційного розгляду справи головуючим суддею у цій справі було викладено окрему думку, відповідно до якої ОСОБА_1 вперше звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» 04 грудня 2018 року, тобто через три дні після ДТП, що сталася 01 грудня 2018 року. Проте, статус потерпілого у ДТП, позивач набув 30 жовтня 2020 року, з моменту ухвалення постанови Київським апеляційним судом у справі № 752/965/19. Отже, з цього моменту останній отримав право на відшкодування заподіяної йому шкоди та вчинив ряд активних дій, які свідчать про його волевиявлення щодо здійснення цього права, а саме звернувся до страхової компанії з заявою про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. Більш того, ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпіло] особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення з заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Таким чином, потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, але доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Позивач довів, що ним здійснено заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, тому він має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у судовому порядку;

відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Згідно зі звітом № 035-21 про розмір вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Ford Fusion», державний номерний знак НОМЕР_1 , складеним 20 лютого 2021 року ФОП ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_1 , вартість майнового збитку на рівні ринкової вартості колісного транспортного засобу становить 253 404,61 грн. Тому наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Еталон» про стягнення майнової шкоди у розмірі 100 000,00 грн;

попередній орієнтований розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу у цій справі становить 20 000,00 грн. Остаточний розрахунок з усіма доказами буде наданий до суду після ухвалення касаційним судом відповідного рішення, у строки встановлені ЦПК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 08 серпня 2024 року недоліки касаційної скарги було усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 752/11365/21 та витребувано справу з суду першої інстанції.

У грудні 2024 року матеріали справи № 752/11365/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 04 вересня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційної оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17; необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 465/6315/16-ц; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 01 грудня 2018 року о 10 год 10 хв на вул. Академіка Заболотного, 158 у м. Києві сталась ДТП за участю транспортного засобу марки «Ford Fusion», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , та транспортного засобу марки «Volkswagen Touran», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 .

Крім того, до цієї події був причетний ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом марки «Renault Trafic», державний номерний знак НОМЕР_3 , та механічних пошкоджень не отримав.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 у зв`язку з експлуатацією транспортного засобу марки «Renault Trafic», державний номерний знак НОМЕР_3 , на час настання ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Еталон» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс АМ-4204100).

За фактом ДТП відносно ОСОБА_2 складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 122 КУпАП, а відносно ОСОБА_1 - за статтею 124 КУпАП.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року у справі № 752/26743/18 ОСОБА_2 визнано винної у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 122 КУпАП.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року у справі № 752/965/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та закрито провадження в справі у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 КУпАП, скасовано. На підставі пункту 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрито за відсутністю в його діях адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

30 листопада 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням автомобіля 01 грудня 2018 року в ДТП.

Згідно зі звітом № 035-21 про розмір вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Ford Fusion», державний номерний знак НОМЕР_1 , складеним 20 лютого 2021 року ФОП ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_1 , збиток на рівні ринкової вартості колісного транспортного засобу становить 253 404,61 грн.

ПрАТ «СК «Еталон» прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку на звернення із виплатою страхового відшкодування, про що повідомлено заявника листом від 01 лютого 2021 року № 01-04-2425/1.

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі

№ 519/2-5034/11).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17(провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 1188 ЦПК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (стаття 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, яка має містити певні відомості та визначені Законом додатки до заяви (пункт 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної витати), є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди ( підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності».

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду з позовом до ПрАТ «СК «Еталон» позивач просив стягнути на його користь майнову шкоду в розмірі 100 000,00 грн;

ОСОБА_1 вперше звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» 04 грудня 2018 року, тобто через три дні після настання ДТП, яка мала місце 01 грудня 2018 року (а. с. 10);

постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року в справі № 752/26743/18 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною четвертою статті 122 КУпАП;

постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та закрито провадження у справі у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбаченого статтею 38 КУпАП, скасовано. На підставі пункту 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрито за відсутністю в його діях адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП;

таким чином, статус потерпілого у ДТП, що сталася 01 грудня 2018 року, позивач фактично набув 30 жовтня 2020 року, з моменту ухвалення постанови Київським апеляційним судом. Надалі (30 листопада 2020 року) ОСОБА_1 вчинив активні дії, які свідчать про його волевиявлення щодо здійснення права на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, а саме звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» із заявою про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП (а. с. 9);

28 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до страхової компанії із заявою про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП (а. с. 7, 8). Проте у задоволенні заяви відповідачем відмовлено тих підстав, що позивач пропустив строк для звернення. У відповіді ПрАТ «СК «Еталон» від 01 лютого 2021 року, адресованої ОСОБА_1 , встановлено, що позивач 04 грудня 2018 року надав до страхової компанії наступні документи: повідомлення про настання події з ознаками страхового випадку; копію паспорта та ідентифікаційного коду; копію свідоцтва про реєстрацію автомобіля; копію висновку про результати медичного огляду на стан алкогольного та наркотичного сп`яніння. Всі згадані документи наявні та долучені до справи 14125, але такий документ, як заява на виплату страхового відшкодування ним не подавалась, і вперше фактично була подана 30 листопада 2020 року, тобто значно пізніше ніж через 1 рік з дати ДТП, тому відсутні підстави для перегляду раніше прийнятого рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (а. с. 10);

крім цього, 14 квітня 2021 року на адресу ПрАТ «СК «Еталон» була направлена претензія з проханням сплатити ОСОБА_1 суму майнової шкоди на підставі експертного дослідження, але відповідь не отримана (а. с. 11-13);

суди виходили з того, що 30 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку із пошкодженням автомобіля 01 грудня 2018 року в ДТП. Страховик прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування (лист від 01 лютого 2021 року № 01-04-2425/1), оскільки ОСОБА_1 пропустив річний строк на звернення, передбачений пунктом 37.1.4 статті 37 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Тому суди зробили висновок, що відмова страховика у виплаті страхового відшкодування ґрунтується на нормам вказаного Закону;

проте суди не врахували, що ОСОБА_1 04 грудня 2018 року (через три дні після настання ДТП) звернувся до ПрАТ «СК «Еталон» та надав страховій компанії такі документи: повідомлення про настання події з ознаками страхового випадку; копію паспорта та ідентифікаційного коду; копію свідоцтва про реєстрацію автомобіля; копію висновку про результати медичного огляду на стан алкогольного та наркотичного сп`яніння;

суди не з`ясували чи було звернення позивача до ПрАТ «СК «Еталон», яке мало місце 04 грудня 2018 року із поданням, крім повідомлення про настання події з ознаками страхового випадку, що передбачене пунктом 33.1.4 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а й документів, які передбачені у статті 35.2 Закону, по суті поданням заяви про виплату страхового відшкодування;

разом з цим у матеріалах справи відсутні документів, які позивач надав відповідачу 04 грудня 2018 року та які містяться у справі 14125 (лист ПрАТ «СК «Еталон» від 01 лютого 2021 року), а суди відповідні документи на предмет подання заяви про виплату страхового відшкодування не оцінили;

крім того, пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Еталон» про стягнення майнової шкоди. Тому судові рішення слід скасувати, справу направити на новий розгляду до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити частково; судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 рокускасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко