УХВАЛА

07 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 947/35328/23

провадження № 61-12010ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року у справі за скаргою

за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність старшого державного виконавця Київського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії/бездіяльність старшого державного виконавця Київського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у якій просила

суд визнати протиправними дії державного виконавця Київського відділу ДВС

у місті Одесі Тихоненко А. О. щодо самостійної зміни порядку виконання постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у справі № 947/35328/23

та скасувати повідомлення від 26 березня 2025 року; визнати протиправною бездіяльність державного виконавця в частині нескладання акта про доведення

до відома боржника резолютивної частини вказаної постанови суду і зобов`язати закрити виконавче провадження.

Київський районний суд м. Одеси ухвалою від 08 травня 2025 року, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року, скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Визнав протиправними дії державного виконавця Київського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тихоненко А. О. щодо самостійної зміни порядку виконання постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у справі № 947/35328/23 та скасував повідомлення від 26 березня 2025 року № 442220 у виконавчому провадженні

№ НОМЕР_1.

Визнав протиправною бездіяльність державного виконавця Київського відділу

ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Одеса) Тихоненко А. О. в частині нескладання акта про доведення до відома боржника резолютивної частини вказаної постанови суду, відповідно до вимог частини 4 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».

У задоволенні скарги в іншій частині відмовив.

24 вересня 2025 року Київський відділ ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу

на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року у зазначеній справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб

та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 Закону України

«Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,

в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією

або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги

суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника

не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У справі, що переглядається, суди установили, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа № 947/35328/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною

та встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною.

Київський районний суд м. Одеси ухвалою від 01 грудня 2023 року відмовив

у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Одеський апеляційний суд постановою від 08 квітня 2024 року скасував ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2023 року та ухвалив нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_4 про вжиття заходів забезпечення позову задовольнив частково.

До набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною

та встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною - зобов`язав матір дитини ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні батька ОСОБА_3 з дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку: Viber, Telegram, WhatsApp, Zoom тощо, кожну середу, п`ятницю та суботу протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дочки, із врахуванням думки та бажання дочки.

19 вересня 2024 року старшим державним виконавцем Київського ВДВС у м. Одесі Тихоненко А. О. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

На стадії примусового виконання судового рішення, а саме 29 березня 2025 року ОСОБА_1 отримала повідомлення № 44220 державного виконавця

від 26 березня 2025 року, згідно якого державний виконавець вимагав боржника бути присутнім при проведенні виконавчих дій 07 квітня 2025 року о 17 год. 30 хв., шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку: Viber, Telegram, WhatsApp, Zoom тощо, кожну середу, п`ятницю та суботу протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дочки, із врахуванням думки

та бажання дочки.

Звертаючись до суду із скаргою, заявник вказала, що таке повідомлення та вимоги державного виконавця є протиправними, оскільки 07 квітня 2025 року є понеділком, а тому таке повідомлення підлягає скасуванню. Також вказала, що державним виконавцем порушено вимогу частини 4 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» в частині неповідомлення резолютивної частини вищевказаної постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року та просила суд зобов`язати державного виконавця закрити виконавче провадження.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання

доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження визначено порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною.

Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення

у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням

не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону.

У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження

про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення

на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника

у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами

(із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою

про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63цього Закону.

Так порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні

дії або утриматися від їх вчинення, передбачено статтею 63 Закону України

«Про виконавче провадження».

За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії

або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостоюстатті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або

про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно пункту 6 Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5(далі Інструкція), під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 9 Розділу І вказаної Інструкції визначено, що вимога виконавця

є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом,

та є обов`язковою для виконання органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. Вимога підписується виконавцем

та надсилається поштою чи іншими засобами зв`язку або вручається виконавцем особі, яка зобов`язана вчинити дії.

Статтею 5 розділу ХІ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною. Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною. Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.

Касаційний суд вже вказував, що специфіка діяльності виконавця під час виконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною полягає насамперед у тому, що виконавець може на власний розсуд визначати час та місце побачення з дитиною лише у тому випадку, якщо такі умови не визначив суд у рішенні, яке виконується виконавцем.

У разі якщо час та місце побачень з дитиною визначені рішенням суду,

яке виконується, виконання такого судового рішення має здійснюватися в порядку, визначеному рішенням. Протилежне свідчитиме про несвоєчасне і неповне вчинення виконавчих дій виконавцем під час виконання рішення суду. Отже у цій категорії спорів під час виконання виконавчого листа має враховуватися

зміст і резолютивна частина рішення про встановлення способу і порядку участі одного з батьків у вихованні дитини (див. зокрема постанову Верховного Суду

від 09 листопада 2022 року у справі № 753/11909/21 (провадження № 61-2624св22), постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 210/529/19 (провадження № 61-10424св22), постанову Верховного Суду від 22 вересня

2025 року у справі № 761/23680/23 (провадження № 61-8920св25)).

Оскільки постановою Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року визначено конкретні дні, коли мають відбуватися побачення стягувача з дитиною,

а тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що скарга в частині визнання протиправними дій державного виконавця Київського ВДВС у м. Одесі Тихоненко А. О. щодо самостійної зміни порядку виконання постанови Одеського апеляційного суду від 08 квітня

2024 року у справі № 947/35328/23 та скасування повідомлення від 26 березня

2025 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки 07 квітня 2025 року є понеділком, а не днем визначеним у вказаній постанові суду.

Крім того, суд також дійшов правильного і обґрунтованого висновку про доведення доводів скаржника в частині визнання протиправною бездіяльність державного виконавця щодо нескладання акта про доведення до відома боржника резолютивної частини вищевказаної постанови Одеського апеляційного суду

від 08 квітня 2024 року, оскільки частина 4 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», на яку посилається скаржник, регламентує дії виконавця під час виконання судового рішення про утримання від вчинення певних дій.

Також суд першої інстанції правильно відмовив в частині вимог скарги щодо зобов`язання закрити виконавче провадження, оскільки такі дії слід вчиняти після складання відповідного акта про доведення до відома боржника резолютивної частини вказаної постанови від 08 квітня 2024 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та порушення норм матеріального права при постановленні оскаржених судових рішень, були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції та фактично зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції,

чи ґрунтуються на власному тлумаченні норм матеріального та процесуального права і незгоди із судовими рішеннями, додаткового правового аналізу

не потребують, висновків суду не спростовують та на законність судових рішень

не впливають.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі - Конвенція).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини,

яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом,

має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали

(крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження,

якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень вбачається,

що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами першої

та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо

їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржених судових рішень, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Київського районного суду

м. Одеси від 08 травня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 09 вересня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність старшого державного виконавця Київського відділу ДВС

у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Одеса).

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров