Справа № 490/1224/25
н/п 2/490/1963/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., прокурора Боровик Т.І., представниці відповідача Буряченко Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою Окружної прокуратури міста Миколаєва поданою в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землею водного фонду,

ВСТАНОВИВ:

19.02.2025 року до Центрального районного суду м.Миколаєва звернувся Заступник керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва Чобану Д.Г. в інтересах держави з позовною заявою до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землею водного фонду, в якій просив ухвалити судове рішення, яким (з урахуванням заяви про зміну предмету позову):

усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконними і скасування пунктів 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19.11.2014 № 44/47 про затвердження проєкту землеустрою та надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1000 кв. м з кадастровим номером :01:053:0008 (під житловою забудовою одно - та двоповерховою), у тому числі 1000 кв. м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності, з віднесенням до земель житлової забудови, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ;

витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Також позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 та Миколаївської міської ради (через виконавчий комітет Миколаївської міської ради, ) на користь Миколаївської обласної прокуратури сплачений судовий збір.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», встановлено порушення інтересів держави під час використання земельної ділянки водного фонду, розташованої в Центральному районі м. Миколаєва.

Рішенням Миколаївської міської ради від 19.11.2014 № 44/47 затверджено проєкт землеустрою та надано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 1000 кв. м з кадастровим номером :01:053:0008(під житловою забудовою одно - та двоповерховою), у тому числі 1000 кв.м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності з віднесенням до земель житлової забудови для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 .

Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) за ОСОБА_1 зареєстровано 28.04.2015 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_2 (запис № 9560116), а 05.05.2015 йому видано свідоцтво про право власності на нерухоме серія, номер НОМЕР_1 .

При цьому, містобудівним документом, чинним як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час, є Генеральний план міста Миколаєва (далі Генеральний план), затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 № 35/18. Даним містобудівним документом не встановлено прибережні захисні смуги річки Південний Буг, у тому числі відносно території, до якої входить земельна ділянка з кадастровим номером :01:053:0008.

Вказує, що відведення Миколаївською міською радою земельної ділянки площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:053:0008 у приватну власність ОСОБА_1 для індивідуального житлового будівництва є незаконним, так як Миколаївською міською радою безпідставно не враховано входження земельної ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 у прибережну захисну смугу річки Південний Буг, у зв`язку з чим порушено наступні вимоги земельного та водного законодавства.

Відповідно до чинного законодавства України, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності.

За інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 25.10.2023 за даними Миколаївської міської ради рішень щодо затвердження документації із землеустрою з визначення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг на території землекористування міста Миколаєва не приймались. Також за вказаною інформацією ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту річки Південний Буг шириною 100 м у межах міста Миколаєва, яка відповідно до статті 79 ВК України належить до великих річок загальнодержавного значення.

Згідно з інформацією Миколаївської міської ради від 23.01.2024 відповідно до викопіювань з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради відстань від урізу води до південної межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 складає 25 м, до північної 67 м. Отже, земельна ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 повністю входить у прибережну захисну смугу р. Південний Буг.

До того ж, відповідно до пункту 10.4 розділу 10 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992 (далі ДБН 360-92**), розміщення будинків, споруд, комунікацій на землях водоохоронних зон не допускається.

За такого відведення земельної ділянки прибережної захисної смуги річки Південний Буг у приватну власність ОСОБА_1 для такої цілі суперечить вимогам земельного та водного законодавства, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Містобудівною документацією, чинною як на момент прийняття рішення про затвердження землевпорядної документації і відведення у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :01:053:0008, так і на даний час, є Генеральний план міста Миколаєва (далі Генеральний план), затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 № 35/18.

Вказує, що відповідно до Генерального плану земельна ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 віднесена до територій зелених насаджень загального користування.

Згідно з пунктами 5.1, 5.2 розділу 5 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування від 17.04.1992 № 44 (далі ДБН 360-92**), які діяли на час виникнення спірних правовідносин, у міських і сільських поселеннях слід передбачати безперервну систему озеленених територій та інших відкритих просторів, які у поєднанні із заміськими повинні формувати комплексну зелену зону. При функціональному зонуванні комплексної зеленої зони (території забудови, міста, зеленої зони) треба виділяти: озеленені території загального користування; озеленені території обмеженого користування і озеленені території спеціального призначення.

Крім того, з урахуванням призначення і способів використання в населеному пункті територій зеленних зон загального користування ділянка з кадастровим номером :01:053:0008, що до них належить, є землею загального користування міста.

Таким чином, ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 - як земля загального користування - взагалі не могла передаватись з комунальної у приватну власність.

При цьому, відповідно до інформації Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної військової адміністрації від 28.11.2023, землевпорядна документація щодо відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_2 на розгляд не надходила, висновки про погодження/відмову не надавались.

Також Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області 21.11.2023 повідомив, що проєкт землеустрою з відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_2 не погоджувався.

Отже, оскаржуване рішення міської ради прийняте ще й з порушенням вимог частини 3 статті 186-1 ЗК України. До того ж, рішенням міської ради від 19.11.2014 № 44/47 незаконно змінено цільове призначення ділянки з кадастровим номером :01:053:0008.

Оскільки ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 входить у нормативно визначену межу прибережної захисної смуги р. Південний Буг та є землею водного фонду, то її відведення на підставі оскаржуваного рішення міської ради як землі житлової та громадської забудови свідчить про зміну цільового призначення.

Як зазначено вище, проєкт землеустрою з відведення у власність ОСОБА_1 ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 не містить погоджень державного органу у сфері охорони навколишнього природного середовища та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства.

Зазначене свідчить про незаконну зміну цільового призначення ділянки з кадастровим номером :01:053:0008, що є самостійною підставою для визнання незаконними пунктів 8, 8.2 розділу 4 рішення міської ради від 19.11.2014 № 44/47.

Окрім того, вказує, що використання ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 не за її дійсним цільовим призначенням спричиняє протиправну зміну природного ландшафту, що також є порушенням статті 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Оскільки земельна ділянка із кадастровим номером :01:053:0008 формально перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , на підставі незаконних пунктів рішення міської ради від 19.11.2014 № 44/47 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.05.2015, серії, номер НОМЕР_1 , проте, згідно обмежень встановлених законодавством, вона не може перебувати у приватній власності із виникненням приватного володільця, тому права територіальної громади на реалізацію усіх правомочностей щодо неї, а саме користування і розпорядження, підлягають захисту шляхом повернення спірної земельної ділянки від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

19.02.2025 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 21.02.2025 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.02.2025 року було задоволено заяву прокурора про забезпечення позову та вжито заходів для забезпечення позову, шляхом заборони вчиняти певні дії, а саме: Заборонити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:053:0008 дії, спрямовані на зміну цільового призначення, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт; Заборонити Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради (адреса: вул. Адміральська, б. 20, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 41256954) та іншим органам державного архітектурнобудівельного контролю і нагляду здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію нерухомого майна по АДРЕСА_1 ; Заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки площею 1000 кв. м з кадастровим :01:053:0008, у тому числі, у разі її поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками.

12.05.2025 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій прокурор просить суд за наслідками розгляду справи №490/1224/25 витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_1 .

Заява аргументована тим, що наразі єдиним можливим способом захисту порушених інтересів держави у даній справі є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Прокурор зазначає, що відповідно до обставин справи №490/1224/25 спірна земельна ділянка розташована в безпосередній близькості до урізу води р. Південний Буг (ближня межа знаходиться на відстані всього лише 25 м від річки). З обстеження, проведеного Миколаївською міською радою, випливає те, що факт перебування спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги р. Південний Буг, є очевидним і його розуміння не потребує спеціальних знань. Дотепер на території, до складу якої входить ділянка з кадастровим номером :01:053:0008, є природна рослинність, а на поверхні ділянки помітні скам`янілі залишками водного планктону.

У силу явних ознак прибережної захисної смуги водного об`єкту, відкритості і незабудованості території попереду спірної ділянки ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, міг і був зобов`язаний утриматись від її приватизації.

Тому у позивача наявні підстави стверджувати, що ОСОБА_1 усвідомлював ризик набуття земельної ділянки прибережної захисної смуги р. Південний Буг, отже, мав можливість від цього утриматись. Також позивач звертає увагу на добросовісність ОСОБА_1 , яка підлягає оцінці з позиції фактичного використання ділянки за призначенням, а саме під будівництво та обслуговування житлового будинку. При цьому, відповідач майже 10 років з моменту державної реєстрації права власності на неї не розпочав індивідуальне житлове будівництво. А тому, прокурор стверджує, що виявлені обставини у своїй сукупності свідчать про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 під час безоплатного отримання у власність спірної земельної ділянки, що входить у прибережну захисну смугу р. Південний Буг.

16.05.2025 року відповідачем ОСОБА_1 подано заяву про застосування строку позовної давності, у якій він просить застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у задоволенні позову.

Заява мотивована тим, що виходячи з заявлених вимог позивача, «визнання правочину недійним» та «визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб» - є самостійними способами захисту цивільних прав, які є відмінними від способу, передбаченого ч.2 ст.152 Земельного кодексу України усунення порушень прав власника на землю, які не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (негаторний позов).

Зауважив, що застосування прокурором для формулювання усіх 6-ти позовних вимог однакового словосполучення «Усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду» зроблено навмисно з метою штучного створення уявлення про заявлення прокурором саме негаторного позову, на який не розповсюджується позовна давність (а не позову про визнання правочину недійсним та про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, на які позовна давність розповсюджується).

Відповідач з посиланням на діючі норми цивільного законодавства вказує, що прокурором був пропущений строк для звернення до суду, адже перебіг позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На думку відповідача, суд має розглянути вимоги про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу 3-річного строку позовної давності відповідно до вимог ст. 257 ЦПК України.

21.05.2025 року від представника відповідача Миколаївської міської ради - Авраменко Т.М. до суду надійшла заява, в якій представниця просить розглядати справу без її участі та прийняти судове рішення за наявними матеріалами справи та у відповідності до вимог діючого законодавства.

21.05.2025 року від представника позивача Чобану Д.Г. до суду надійшло заперечення на заяву відповідача ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якій прокурор просить відмовити в задоволенні заяви відповідача, виходячи з того, що починаючи з 14.10.2014, органи прокуратури України позбавлені повноважень на проведення перевірок за додержанням і застосуванням законів (так званого «загального нагляду»).

При цьому, про вказані в позові порушення інтересів територіальної громади прокурору стало відомо під час реалізації повноважень, визначених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», у порядку, встановленому наказом Генерального прокурора «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді» від 21.08.2020 № 389.

Прокурор також наголошує, що про виявлені порушення інтересів держави загалом та територіальної громади міста Миколаєва зокрема прокурору стало відомо лише після завершення розпочатої у жовтні 2023 року у порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді.

До жовтня 2023 року органи прокуратури не отримували жодних звернень/ повідомлень щодо порушень закону при прийнятті Миколаївською міською радою рішень про відведення земельних ділянок по пров. Прикордонному третьому в місті Миколаєві. За такого в прокурора не було об`єктивної можливості до завершення процедури встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» бути обізнаним з порушеннями закону при відведенні спірної ділянки у приватну власність.

Також прокурор звертає увагу на те, що з огляду на законодавчі положення щодо продовження строків позовної давності через карантин «COVID-19» та воєнний стан, з моменту завершення процедури встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді та підтвердження прокурором наявності порушень інтересів держави у спірних правовідносинах та по теперішній час, строки позовної давності не сплинули.

Зазначає, що згідно з долученими до позову доказами відстань від урізу води р. Південний Буг до південної межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 складає 25 м, до північної 67 м. Ця земельна ділянка має очевидний річковий ландшафт, а на території, до якої вона входить, відсутня будь яка забудова.

Для великих річок прибережна захисна смуга встановлюється шириною 100 м по берегах (стаття 88 ВК України, стаття 60 ЗК України). До земель водного фонду належать, зокрема, ті, що зайняті прибережними захисними смугами вздовж річок (пункт «б» частини 1 статті 58 ЗК України, стаття 88 ВК України). А тому, з урахуванням конкретних умов забудови, які склались на момент прийняття міською радою спірних пунктів 8, 8.2 розділу 4 рішення від 19.11.2014 № 44/47 і залишаються незмінними до цього часу, а також факту розташування ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 на відстані 25 м від води р. Південний Буг, вона є землею водного фонду. А тому, за умови, якщо суд дійде висновку про можливість захисту інтересів держави за допомогою негаторного позову, вбачаються підстави для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування у справі наслідків спливу строку позовної давності.

22.05.2025 року від представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Буряченко Т.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання вказала на хронологію подій щодо земельної ділянки площею з кадастровим номером :01:053:0008, внаслідок чого відповідачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Відзив обґрунтовано тим, що відповідач ОСОБА_1 вважає, що задоволення позовних вимог прокурора призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, буде суперечити принципу «належного урядування» в Україні, не відповідатиме усталеній практиці Європейського Суду з прав людини.

Зазначила, що при прийнятті рішення про відведення земельної ділянки та розроблення проекту землеустрою, відповідачем було погоджено усіма заінтересованими органами місцевого самоврядування та державної влади.

Наголосила, що прокурор, формулюючи свої позовні вимоги, як негаторний позов, тобто позов, що має на меті усунути існуючі на дату його подання порушення, посилається на нормативні акти, що вже не діють. До таких актів, зокрема, належить Наказ Державного комітету України у справах містобудування №44 від 17.04.1992, ДБН 360-92** (втратили чинність 01.10.2019 року).

Представниця зазначає, що прокурор в даній справі виступає позивачем замість Миколаївської міської ради, яка не зазначається ним в якості позивача у зв`язку з тим, що, вона, нібито, сама є порушником вимог законодавства, а отже Прокурором обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, просила відмовити в задоволенні позову заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва Чобану Дмитра Георгійовича до ОСОБА_1 , Миколаївської міської ради та судові витрати покласти на позивача.

30.05.2025 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що у відзиві на позовну заяву зазначається про те, що проєкт землеустрою з відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 погоджено всіма визначеними законом органами, а тому ОСОБА_1 мав розумні очікування на мирне володіння нею. Проте спірна земельна ділянка є землею водного фонду, оскільки розташована в прибережній захисній смузі р. Південний Буг (відстань від урізу води до південної межі ділянки складає 25 м, до північної 67 м). Містобудівна ситуація свідчить про відсутність забудови на цій ділянці та довкола неї, вона до цього часу продовжує зберігати очевидні ознаки ландшафту узбережжя.

Прокурор звертає увагу на те, що погодження вказаних органів відсутні і в матеріалах проєкту землеустрою щодо відведення цієї ділянки, наданого адвокатом Терзійського М.В. з відзивом на позов, а отже, проєкт землеустрою з відведення земельної ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 не містить обов`язкових погоджень усіх компетентних органів, що порушує вимоги статті 59 ЗК України, частини 3 статті 186-1 ЗК України. Тому відсутні підстави вважати обґрунтованим розрахунок ОСОБА_1 на мирне володіння указаною ділянкою.

Прокурор зазначає, що наданий адвокатом проєкт землеустрою (експлікація земельних угідь, план кадастрової зйомки, план зон обмежень та ін.) містить дані про входження ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 до водоохоронної зони р. Південний Буг та про поширення на неї обмежень з кодом «05.01» - водоохоронна зона (Додаток 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2012 № 1051).

Щодо доводів відповідача щодо порушення принципу пропорційності втручання держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння земельною ділянкою (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Надточій проти України» від 20.09.2022, «Одеська бутербродна компанія проти України» від 12.12.2024), які містяться у відзиві, прокурор зазначає, що обставини обох зазначених справ суттєво відрізняються від спірних правовідносин, а тому висновки ЄСПЛ не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Крім того, прокурор вказує, що під час приватизації спірної земельної ділянки ОСОБА_1 діяв недобросовісно: усвідомлював факт її розташування у прибережній захисній смузі водного об`єкту, розумів протиправність такої дії, проте не утримався від її вчинення. Тобто, спірну земельну ділянку набуто внаслідок порушень закону обома відповідачами, а не тільки міською радою.

На підставі викладеного, прокурор зазначив, що доводи відзиву вважає такими, які підлягають критичній оцінці та відхиленню.

10.06.2025 року до суду надійшла заяв про зміну предмету позову від представника позивача Чобану Д.Г., в якій прокурор зазначає, що позовні вимоги у позові пред`явленому прокурором у лютому 2025 року, були обґрунтовані відповідними вимогами закону та судовою практикою під час вирішення земельних спорів у подібних правовідносинах. Зокрема, зазначено, що згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Проте, 09.04.2025 набрав чинності Закон України від 12.03.2025 №4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», тому ці законодавчі зміни, що суттєво впливають на застосування судом та учасниками процесу способу захисту, є виключними та не залежать від волі сторін у справі.

Прокурор наголошує, що зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. А тому, вказує, що наразі єдиним можливим способом захисту порушених інтересів держави у даній справі є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Також прокурор звертає увагу на те, що добросовісність ОСОБА_1 підлягає оцінці з позиції фактичного використання ділянки за призначенням, а саме під будівництво та обслуговування житлового будинку. При цьому, зазначає, що відповідач більше 10 років з моменту державної реєстрації права власності на неї не розпочав індивідуальне житлове будівництво, а отже виявлені обставини у своїй сукупності свідчать про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 під час безоплатного отримання у власність спірної земельної ділянки, що входить у прибережну захисну смугу р. Південний Буг.

За такого, просить змінити предмет позову шляхом:

вилучення позовної вимоги «Усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним виданого 05.05.2015 ОСОБА_1 свідоцтва (серія, номер НОМЕР_1 ) про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_1 »;

заміни позовної вимоги «Усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_1 » на вимогу: «Витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.»

В підготовче засідання представник відповідача ОСОБА_1 та представник Миколаївської міської ради не з`явилися.

Представник позивача Ірагімова А.О. в підготовчому засіданні підтримала заяву про зміну предмету позову та просила також долучити відповідь на відзив від 30.05.2025 року до матеріалів справи. Наголосила на тому, що всі завдання підготовчого провадження судом виконані, відповідач нічого суду не надав, а тому перешкоди для закриття підготовчого провадження відсутні.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.06.2025 року було прийнято заяву позивача про зміну про зміну предмету позову від 10.06.2025 року та вирішено в подальшому розглядати справу з урахуванням зміненого предмету позову, а саме з такими вимогами: усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконними і скасування пунктів 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19.11.2014 № 44/47 про затвердження проєкту землеустрою та надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1000 кв. м з кадастровим номером :01:053:0008 (під житловою забудовою одно - та двоповерховою), у тому числі 1000 кв. м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності, з віднесенням до земель житлової забудови, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.

Також, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.06.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представниця позивача позов підтримала з підстав наведених в ньому та просила задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представниця відповідача проти позову заперечила з підстав наведених у відзиві та просила позов залишити без задоволення, наголошувала як на безпідставності вимог так і на пропуску прокурором строків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, пунктами 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19.11.2014 № 44/47 затверджено проєкт землеустрою та надано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 1000 кв. м з кадастровим номером :01:053:0008 (під житловою забудовою одно та двоповерховою), у тому числі 1000 кв.м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності з віднесенням до земель житлової забудови для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) за ОСОБА_1 зареєстровано 28.04.2015 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_2 (запис № 9560116), а 05.05.2015 йому видано свідоцтво про право власності на нерухоме серія, номер НОМЕР_1 .

Також згідно до копії інформації з Державного реєстру прав, у власності ОСОБА_1 перебуває й інша земельна ділянка для індивідуального житлового будівництва з кадастровим номером :05:002:0027 та будинок АДРЕСА_4 .

Згідно інформації Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 25.10.2023 за даними Миколаївської міської ради рішень щодо затвердження документації із землеустрою з визначення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг на території землекористування міста Миколаєва не приймались. Також за вказаною інформацією ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту річки Південний Буг шириною 100 м у межах міста Миколаєва, яка відповідно до статті 79 ВК України належить до великих річок загальнодержавного значення.

Згідно з копією інформації Миколаївської міської ради від 23.01.2024 відповідно до викопіювань з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради відстань від урізу води до південної межі земельної ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 складає 25 м, до північної 67 м.

Згідно з актами обстежень від 23.01.2024, 31.01.2025 наданим Миколаївською міською радою, земельна ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 вільна від забудови, обгороджень та поросла багаторічною трав`яною рослинністю. Відсутність забудови на цій ділянці також підтверджується витягом з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради, що міститься в матерілах справи.

Отже, судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 повністю входить у прибережну захисну смугу р. Південний Буг.

Як вбачається з інформації Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області 21.11.2023 року №2520/10, проєкт землеустрою з відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_2 не погоджувався упродовж 2013-2014 років.

Відповідно до інформації Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної військової адміністрації від 28.11.2023 року, землевпорядна документація щодо відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_2 на розгляд не надходила, висновки про погодження/відмову не надавались.

При цьому, містобудівним документом, чинним як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на даний час, є Генеральний план міста Миколаєва (далі Генеральний план), затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 №35/18. Даним містобудівним документом не встановлено прибережні захисні смуги річки Південний Буг, у тому числі відносно території, до якої входить земельна ділянка з кадастровим номером :01:053:0008, зазначене підтверджується копією інформації Департаменту містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проектів розвитку Миколаївської обласної військової адміністрації від 12.02.2024 року.

Як вбачається з інформації, наданої Департаментом архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 13.06.2024 року, згідно з основним кресленням Генерального плану міста Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 №35/18, земельна ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 віднесена до територій зелених насаджень загального користування.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно статті 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, відповідно до статті 13 Конституцій України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі статтями 3 та 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води; природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

За статтею 4 цього ж кодексу та частиною першою статті 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, річками, іншими водними об`єктами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.

Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів (частина друга статті 88 Водного кодексу України, частина друга статті 60 Земельного кодексу України).

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

З системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства у водних ресурсах.

Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять єдиний водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Крім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).

Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).

Отже, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, її не можна отримувати в оренду або у приватну власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку.

Відповідно до статті 59 Земельного кодексу України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності передбачені положеннями частини другої статті 59 Земельного кодексу України, а саме, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 Земельного кодексу України та статтями 1, 88, 90 Водного кодексу України.

Відповідно до статті 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 Земельного кодексу України, суперечить нормам статті 84 цього Кодексу.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. За змістом статті 59 Земельного кодексу України та статті 85 Водного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 Верховний Суд зазначив: «З огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 Земельного кодексу України, суди попередніх інстанцій правильно виснували про те, що і передання цієї ділянки у приватну власність нібито із земель сільськогосподарського призначення, і подальша зміна її цільового призначення на землі громадської забудови є протиправними».

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України).

За усталеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (Постанова від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц).

Згідно з пунктами 5.1, 5.2 розділу 5 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування від 17.04.1992 № 44 (далі ДБН 360-92**), які діяли на час виникнення спірних правовідносин, у міських і сільських поселеннях слід передбачати безперервну систему озеленених територій та інших відкритих просторів, які у поєднанні із заміськими повинні формувати комплексну зелену зону. При функціональному зонуванні комплексної зеленої зони (території забудови, міста, зеленої зони) треба виділяти: озеленені території загального користування; озеленені території обмеженого користування і озеленені території спеціального призначення.

Розміщення будинків, споруд та комунікацій на землях зелених зон міста (якщо об`єкти які проєктуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства), відповідно до підпункту «б» пункту 10.4 розділу 10 ДБН 360-92**, забороняється.

Крім того, з урахуванням призначення і способів використання в населеному пункті територій зеленних зон загального користування ділянка з кадастровим номером :01:053:0008, що до них належить, є землею загального користування міста.

При цьому, відповідно до пункту «а» частини 4 статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Таким чином, ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 - як земля загального користування - взагалі не могла передаватись з комунальної у приватну власність.

З огляду на викладене, Миколаївська міська рада, передаючи у приватну власність спірну земельну ділянку, розпорядилася земельною ділянкою в межах прибережної захисної смуги, яка не може бути передана у власність фізичній особі.

Використання ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 не за її дійсним цільовим призначенням спричиняє протиправну зміну природного ландшафту, що також є порушенням статті 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц, зазначивши, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (ст.ст. 61-62 Земельного кодексу України, ст.ст. 89-90 Водного кодексу України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.199 № 173 і додаток 13 до цих правил).

Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій» (п. 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц).

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц).

Разом з тим, землевпорядна документація щодо відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_2 не містить погоджень державного органу у сфері охорони навколишнього природного середовища та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а тому, оскаржуване рішення міської ради прийняте з порушенням вимог частини 3 статті 186-1 ЗК України.

Згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з обмеженим режимом господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Таким чином, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проєкт землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.

Відсутність такого проєкту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, а також Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-184цс-15, від 10.06.2015 у справі № 162цс-15, від 22.04.2015 у справі № 6-52 цс-15. Так, Верховним Судом зазначено, що при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із їх нормативних розмірів, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них».

Відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом та не змінює правовий режим захисної смуги.

Судом встановлено, що згідно до інформації Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 25.10.2023 року, ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту річки Південний Буг шириною 100 м у межах міста Миколаєва, яка відповідно до статті 79 ВК України належить до великих річок загальнодержавного значення.

До того ж, входження спірної земельної ділянки у прибережну захисну смугу підтверджується геопросторовими даними.

Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 повністю входить у прибережну захисну смугу р. Південний Буг.

Звертаючи увагу на проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , суд зауважує наступне.

Відповідно до пояснювальної записки, експлікація земельних угідь 9ф 6-ЗЕМ), га, земельна ділянка, що відводилась у власність ОСОБА_1 має обмеження у використанні з кодом 05.01- водоохоронна зона на всю площу 0,1000 га.

Із цього вбачається, що приймаючи у власність вказану земельну ділянку з кадастровим номером :01:053:0008, відповідач знав, що вона входить в водоохоронну зону та на неї поширюються водохоронне обмеження.

ЗК України та ВК України взагалі не передбачали та не передбачають можливості набути у приватну власність земельні ділянки у межах прибережної захисної смуги водних об`єктів, у тому числі для індивідуального житлового будівництва.

Для будь-якої особи, яка набула у власність земельну ділянку водного фонду, наслідки недотримання цих законодавчих обмежень є передбачуваними, а саме: визнання недійсними рішень, прийнятих з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, право власника вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення, усунення перешкод у користуванні й розпорядженні майном та ін.

При цьому для розкриття критерію пропорційності втручання у право власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно вагоме значення має визначення його добросовісності/недобросовісності, як набувача майна.

Зі змісту частини першої статті 390 ЦК України випливає, що недобросовісним набувачем є особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Відповідний правовий висновок у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 61), від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц.

Відповідно до обставин справи спірна земельна ділянка розташована в безпосередній близькості до урізу води р. Південний Буг (ближня межа знаходиться на відстані всього лише 25 м від річки). Згідно з оглядом, проведеним Миколаївською міською радою, факт перебування земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги є очевидним та його розуміння не потребує спеціальних знань. Дотепер на території, до складу якої входить ділянка з кадастровим номером :01:053:0008, є природна рослинність.

У силу явних ознак прибережної захисної смуги водного об`єкту, відкритості і незабудованості території попереду спірної ділянки ОСОБА_1 , проявивши розумну обачність, міг і був зобов`язаний утриматись від її приватизації. Тому наявні підстави стверджувати про те, що ОСОБА_1 усвідомлював ризик набуття земельної ділянки прибережної захисної смуги р. Південний Буг, отже, мав можливість від цього утриматись.

Також добросовісність ОСОБА_1 підлягає оцінці з позиції фактичного використання ділянки за призначенням, а саме під будівництво та обслуговування житлового будинку. При цьому, відповідач більше 10 років з моменту державної реєстрації права власності на неї не розпочав індивідуальне житлове будівництво.

Виявлені обставини у своїй сукупності свідчать про недобросовісну поведінку ОСОБА_1 під час безоплатного отримання у власність спірної земельної ділянки, що входить у прибережну захисну смугу р. Південний Буг.

До того ж, нормативно-правові акти, якими визначено заборону на набуття у приватну власність земель водного фонду, були доступними, чіткими та передбачуваними. За такого ОСОБА_1 під час приватизації спірної земельної ділянки повинен був проявити розумну обачність шляхом самостійного або за допомогою фахівця у галузі права ознайомлення з відповідним законодавством.

Аналогічні висновки щодо поведінки добросовісного власника викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

Стосовно земель водного фонду закон установлює пріоритет державної та комунальної власності на землю над приватною.

Оскільки зміна титульного власника спірної земельної ділянки з держави або територіальної громади на приватну особу є неможливою, тобто за жодних умов не може виникнути право приватної власності на таку ділянку, то і володіння (заволодіння) такою ділянкою є неможливим.

Право комунальної власності на спірну земельну ділянку не могло припинитися внаслідок протиправного рішення Миколаївської міської ради від 19.11.2014 № 44/47, яка незаконно передала у приватну власність земельну ділянку водного фонду.

Щодо визнання незаконними і скасування пунктів 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19.11.2014 № 44/47 про затвердження проєкту землеустрою та надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1000 кв. м з кадастровим номером :01:053:0008 (під житловою забудовою одно - та двоповерховою), у тому числі 1000 кв. м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності, з віднесенням до земель житлової забудови, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , суд зазначає таке.

Оскільки ділянка з кадастровим номером :01:053:0008 входить у нормативно визначену межу прибережної захисної смуги р. Південний Буг та є землею водного фонду, то її відведення на підставі оскаржуваного рішення міської ради як землі житлової та громадської забудови свідчить про зміну цільового призначення.

При цьому, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проєктами землеустрою щодо їх відведення, а порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відповідних угод (статті 20, 21 ЗК України).

Як зазначено вище, проєкт землеустрою з відведення у власність ОСОБА_1 ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 не містить погоджень державного органу у сфері охорони навколишнього природного середовища та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства.

Зазначене свідчить про незаконну зміну цільового призначення ділянки з кадастровим номером :01:053:0008, що є самостійною підставою для визнання незаконними пунктів 8, 8.2 розділу 4 рішення міської ради від 19.11.2014 № 44/47.

Використання ділянки з кадастровим номером :01:053:0008 не за її дійсним цільовим призначенням спричиняє протиправну зміну природного ландшафту, що також є порушенням статті 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

Оскаржуване рішення Миколаївської міської ради від 19.11.2014 № 44/47 (пункти 8, 8.2 розділу 4) є індивідуальним правовим актом, на підставі якого ОСОБА_1 став учасником правовідносин, пов`язаних із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:053:0008.

Відповідно до статей 21, 393 ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується.

Згідно з частиною 1 статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів держави (суспільних інтересів).

У пункті 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави до Київської міської ради, за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ «Енерджі - ВМ» та ОСОБА_4 , про визнання незаконним і скасування рішення, наголошено що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин можна оспорювати з погляду його законності, а вимогу про визнання такого рішення незаконним і про його скасування - розглядати за правилами цивільного (господарського) судочинства, якщо внаслідок реалізації такого рішення у фізичної (юридичної) особи виникло цивільне право, і спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. Близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пунктах 25-28 постанови від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та у пунктах 33, 34 постанови від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц).

Наявність нескасованого (не визнаного недійсним) акту - рішення Миколаївської міської ради від 19.11.2014 №44/47 (пунктів 8, 8.2 розділу 4) - породжує негативні правові наслідки, на які вплинула реалізація незаконного акта. У зв`язку із цим виникає необхідність відновити status quo antе становища, яке існувало до видання цього акта в усіх правовідносинах. З огляду на це, вимога про визнання незаконним і скасування вказаного рішення органу місцевого самоврядування є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника територіальної громади міста

Подібну позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та Верховним Судом у постанові від 11.08.2021 у справі № 922/443/20.

Таким чином, оскарження спірного рішення міської ради через його невідповідність закону спрямоване на захист інтересу держави в юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення), тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення вказаного в позові інтересу держави. Близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 24.04.2018 у справі № 401/2400/16-ц, від 15.05.2018 у справі № 809/739/17, від 20.09.2018 у справі № 126/1373/17, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 25-28), від 20.03.2019 у справі № 756/5081/14-ц (пункт 32), від 03.07.2019 у справі № 756/5080/14-ц (пункт 37), від 16.06.2020 у справі № 554/9719/18.

Отже, пункти 8, 8.2 розділу 4 рішення міської ради від 19.11.2014 № 44/47 підлягають визнанню незаконними і скасуванню, адже це є ефективним способом захисту порушених інтересів держави.

Щодо заяви відповідача про застосування строків давності у цій справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Земельна ділянка, яка є предметом спору у цій справі, має спеціальний правовий титул, оскільки за своїми характеристиками належить до земель водного фонду, тому не може мати приватного власника.

Вибуття такої земельної ділянки із власності територіальної громади міста Миколаєва шляхом переоформлення права власності на неї свідчить про порушення прав територіальної громади на користування та розпорядження цими землями, що триває.

При цьому власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права на неї, у тому числі оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.

Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

З урахуванням наведеного можна дійти висновку, що оскарження будь-яких рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інших правочинів, на підставі яких відбулася передача у приватну власність обмежених у обороті об`єктів, можливе протягом усього часу тривання відповідного порушення прав законного власника майна, оскільки їх чинність порушує інтерес у юридичній визначеності.

Враховуючи правову природу спірних правовідносин, які за своїм характером є негаторними, та наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування матеріального права у справах відповідної категорії, оскільки земельна ділянка природно-заповідного та водного фондів з кадастровим номером :01:053:0008 продовжує бути зареєстрованою як земельна ділянка житлової та громадської забудови на праві власності за відповідачем і порушення прав її законного володільця - територіальної громади міста Миколаєва - на реалізацію усіх правомочностей власника триває, зазначений позов заявлено в межах позовної давності.

Отже, строк звернення до суду з відповідною позовною вимогою прокурором пропущено не було, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, беручи до уваги всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено обґрунтованість заявлених вимог належними, допустимими доказами, а обраний ним спосіб захисту порушеного права відповідає приписам чинного законодавства України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги прокурора повністю доведені у судовому засіданні наданими доказами та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 7267,20 грн, сплачений останнім при поданні позовної заяви, відповідно до платіжної інструкції № 211 від 12.02.2025 року.

Керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 354 - 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов заступника керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва Чобану Д.Г., який діє в інтересах держави до Миколаївської міської ради (, адреса: вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001) та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 ) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землею водного фонду, задовольнити.

Усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконними і скасування пунктів 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19.11.2014 № 44/47 про затвердження проєкту землеустрою та надання у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1000 кв. м з кадастровим номером :01:053:0008 (під житловою забудовою одно - та двоповерховою), у тому числі 1000 кв. м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності, з віднесенням до земель житлової забудови, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :01:053:0008 по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (код ЄРДПОУ 26565573).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та Миколаївської міської ради (через виконавчий комітет Миколаївської міської ради, ) на користь Миколаївської обласної прокуратури (р/р UA0000340, Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) сплачений судовий збір у розмірі 7267,20 грн. в рівних частинах, тобто по 3633,60 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп. з кожного.

Відповідно до ч. 7 та ч. 8 ст. 158 ЦПК України, застосовані судом заходи забезпечення позову згідно з ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2025 року по справі № 490/1224/25, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін