Номер провадження: 22-ц/813/513/25
Справа № 522/950/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , відповідачі - ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС», Товариство з обмеженою відповідальністю «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ», ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович, Державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяна Іванівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_6

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2023 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Чернявської Л.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС», Товариства з обмеженою відповідальністю «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ», ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович, Державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяна Іванівна про визнання договорів недійсними, скасування записів та витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

21 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС», Товариства з обмеженою відповідальністю «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ», ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., Державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяна Іванівна про визнання договорів недійсними, скасування записів та витребування майна із чужого незаконного володіння, який мотивувала тим, що 15 вересня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Європейський» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 030-в/03.03 під заставу нерухомого майна.

Відповідно до умов кредитного договору АКБ «Європейський» надав кредит ОСОБА_5 у сумі 300000,00 доларів США на строк з 15.09.2008 до 14.09.2011.

15 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором між АКБ «Європейський» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позивачкою в іпотеку надана трикімнатна квартира, загальною площею 142,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

25 березня 2009 року між Акціонерним комерційним банком «Європейський» та ВАТ «Комерційний банк «Володимирський» укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором. Відповідно до умов цього договору особу кредитора за договором кредиту № 030-в/03.03 від 15.09.2008 року з АКБ «Європейський» змінено на ВАТ «КБ «Володимирський».

15 травня 2009 року між АКБ «Європейський» та ВАТ «Комерційний банк «Володимирський» укладений договір про заміну іпотекодержателя за договором іпотеки, який укладено між АКБ «Європейський» та ОСОБА_1

25 серпня 2011 року укладено договір застави майнових прав № 25/ПФ/10/40133/З між ПАТ «КБ «Володимирський» (правонаступник - Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Володимирський») та ОСОБА_7 , в рамках позасудового звернення стягнення на заставлене майно укладено договір № 09/11/37 від 29.08.2011 про відступлення прав вимоги за договором застави майнових прав № 25/ПФ/10/40133/З від 25.08.2011 та додатковий договір до нього від 30.08.2011, за яким до ОСОБА_7 перейшли права вимоги на загальну суму 2 703 358,28 гривень.

29 серпня 2011 року між ВАТ «Комерційний банк «Володимирський» та ОСОБА_7 укладений договір про заміну іпотекодержателя за договором іпотеки, який укладено між АКБ «Європейський» та ОСОБА_1

23 березня 2012 року між ОСОБА_7 та ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» в порядку формування статутного капіталу за рахунок внесення майнових прав укладений договір № 14/22/03 про заміну сторони у зобов`язанні.

27 березня 2012 року між ОСОБА_7 та ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» укладений договір про заміну наступного іпотекодержателя на нового іпотекодержателя за договором іпотеки, що укладено між АКБ «Європейський» та ОСОБА_1

08 червня 2016 року між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 було укладено Договір № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні, відповідно до якого ОСОБА_3 набув право вимоги, що випливає з кредитного договору № 030-в/03.03 від 15.09.2008 та всіх додаткових угод до нього, укладеного між АКБ «Європейський» та ОСОБА_5 .

13 червня 2016 року ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» було укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором з ОСОБА_3 .

У зв`язку з чим, ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру, яка була передана Позивачем в іпотеку банку.

Надалі ОСОБА_3 було створено Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» та передано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до статутного капіталу Товариства.

Позивачка вважає, що Договір № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні від 08.06.2016, укладений між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 , є недійсним, оскільки ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» не є фінансовою установою, а фактично був укладений договір, який за своєю юридичною природою є договором факторингу, а отже і договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором від 13.06.2016, укладений між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 , як наслідок є недійсним.

Таким чином, позивачка вважає недійсними Договір № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні від 08.06.2016, Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, укладений між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 від 13.06.2016, а всі подальші дії, пов`язані з перереєстрацією спірного майна, а саме: квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , незаконними, у зв`язку із чим звернулась з позовом до суду.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 16, 215, 387, 388, 553, 559, 598, 1048 ЦК України просила:

визнати недійсним Договір № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні від 08.06.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 ;

визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, укладений між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 від 13.06.2016, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., за реєстровим № 1107;

скасувати запис про право власності: 15034418, дата, час, державної реєстрації 16.06.2016 18:46:41 за ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01;

скасувати рішення приватного нотаріусу Михайленко Сергія Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30115189 від 17.06.2016 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01;

скасувати запис про право власності: 26539554, дата, час, державної реєстрації 06.06.2018 10:43:55 за Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» (місцезнаходження: 65023, м. Одеса, вул. Новосельського, 100, ) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01;

скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяна Іванівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 41520865 від 08.06.2018 про державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» (місцезнаходження: 65023, м. Одеса, вул. Новосельського, 100, ) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01;

витребувати з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» (місцезнаходження: 65023, м. Одеса, вул. Новосельського, 100, ) на користь ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна: 01.

Разом з позовною заявою, позивачкою було подано клопотання про витребування у ОСОБА_3 копії Договору № 8/06-2016.

Ухвалою суду від 01 листопада 2019 року клопотання представника Позивача про витребування доказів задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 надати до суду копію договору № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні від 08.06.2016 року, укладеного між ТОВ «АЗОВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 .

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 не визнав позовні вимоги та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення відповідач обґрунтовував тим, що Договір № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні від 08.06.2016 є договором цесії, а не факторингу, і з огляду на те, що договір цесії є двостороннім правочином, сторонами якого є первісний кредитор та новий кредитор, права та обов`язки іпотекодавця порушені не були.

05 квітня 2019 року від ОСОБА_4 надійшла заява про вступ у справу у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, з огляду на те, що 21.09.2018 Приморським районним судом по справі № 522/8510/18 квартиру за адресою АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано право приватної власності на 1/2 та 1/2 за ОСОБА_4 та ОСОБА_3

08 травня 2019 року позивачкою подано клопотання про залучення ОСОБА_4 у якості співвідповідача, оскільки, ОСОБА_4 є співвласником спірної квартири, право власності на яку набуто на підставі недійсних договір, які є предметом спору у даній справі.

Ухвалою від 12 червня 2019 року судом відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні заяви про вступ до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, задоволено клопотання позивачки та залучено ОСОБА_4 у якості співвідповідача, оскільки вона фактично є співвласником спірної квартири як дружина відповідача ОСОБА_3 .

Від представника відповідача ТОВ «ГРЕЙСС» надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги Товариство не визнає та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Від відповідачки ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

10 грудня 2019 року від ОСОБА_3 до суду надійшла заява на виконання ухвали суду від 01 листопада 2019 року, у відповідності до якої ОСОБА_3 повідомив, що зберігання документації, яка була підставою реєстрації права власності у свій час, не є обов`язком та на даний час ОСОБА_3 не може знайти ці документи, а відтак ОСОБА_3 не має можливості надати витребувані документи.

28 квітня 2020 року від позивачки надійшла заява про зміну підстав позову, в якій вона вказує, що відступлення прав вимоги від фінансової установи до фізичної особи, а саме, відступлення прав вимоги за іпотечним і кредитним договорами між ПАТ «Володимирський» та ОСОБА_7 були укладені з порушенням вимог ст. 512, 1054 ЦК України, тобто є нікчемними, а отже всі наступні угоди про заміну кредитора, що витікають з них та ґрунтуються на них, також є нікчемними.

Крім того, позивачка вказує на порушення ОСОБА_3 порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Ухвалою суду від 07.07.2020, занесеною до протоколу судового засідання, прийнято вказану заяву про зміну підстав позову.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на заяву про зміну підстав позову, в якому відповідач заперечує заявлені підстави позову та вказує, що договори відступлення прав вимоги між ПАТ «Володимирський» та ОСОБА_7 є не нікчемними, а оспорюваними, і можуть бути визнані недійсними в окремому судовому провадженні. Крім того, відповідач заперечує порушення ним порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, яка протокольною ухвалою суду від 07 липня 2020 року прийнята судом.

Від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій вона не погоджується із відзивом відповідача.

Ухвалою суду від 21 липня 2021 року зупинено провадження у справі до залучення у справі правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 рлзивачки ОСОБА_8 .

Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року поновлено провадження по справі. Залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_8 ОСОБА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2023 року позов ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС», Товариства з обмеженою відповідальністю «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ», ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., Державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяна Іванівна про визнання договорів недійсними, скасування записів та витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено частково.

Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором укладений між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 від 13.06.2016 р., посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., за реєстровим № 1107;

Скасовано запис про право власності: 15034418, дата, час, державної реєстрації 16.06.2016 18:46:41 за ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01;

Скасовано рішення приватного нотаріусу Михайленко Сергія Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30115189 від 17.06.2016 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01;

Скасовано запис про право власності: 26539554, дата, час, державної реєстрації 06.06.2018 10:43:55 за Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» (місцезнаходження: 65023, м. Одеса, вул. Новосельського, 100, ) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01;

Скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяна Іванівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 41520865 від 08.06.2018 року про державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» (місцезнаходження: 65023, м. Одеса, вул. Новосельського, 100, ) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01;

Витребувано з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» (місцезнаходження: 65023, м. Одеса, вул. Новосельського, 100, ) на користь ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна: 01.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_4 в особі свого представника Мойсеєнка Р.М. вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2023 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оспорюваний договір від 08.06.2016 № 08/06-2016 не містить усіх ознак договору факторингу; у справі відсутні докази, що ОСОБА_9 (як особа, яка набула право вимоги та потенційно за статусом схожа на фактора) передав грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта, яким за логікою міг бути ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ») за плату, а оспорюваний договір від 08.06.2016 № и08/06-2016 не має такої характерної для договору факторингу ознаки як отримання прибутку; відсутні докази того, що при відступленні права вимоги мала місце винагорода потенційного фактора у вигляді додаткової плати; відсутній оспорюваний договір про заміну сторони зобов`язання від 08.06.2016 № 08/06-2016, але з договору про відступлення права вимоги між ОСОБА_7 та ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» від 23.03.2012 вбачається, що вартість предмету договору складає 2703357,31 грн.

Звертає увагу на постанову ВП ВС від 16.03.2021 по справі № 906/1174/18, в якій вказано, що у випадку, якщо банк, який відчужував право вимоги, був позбавлений ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, то право вимоги може перейти не тільки до фінансової установи, а в тому числі і до фізичної особи.

Зазначає, що оспорюваний договір від 08.06.2016 № 08/06-2016 надався приватному нотаріусу, який був оглянутий та в подальшому на основі нього посвідчено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором; відсутні докази в матеріалах справи щодо притягнення приватного нотаріуса Михайленка С.А. до відповідальності за порушення норм чинного законодавства.

Вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не заявляв жодних позовних вимог щодо визнання вищевказаного договору неукладеним, а просив визнати його недійсним, чим порушено принцип диспозитивності.

Вважає, що ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» правомірно набуло право вимоги до ОСОБА_5 за кредитним договором № 030-в/03.03. від 15.09.2008 (виходячи з умов договору № 14/22/03), то в свою чергу, ОСОБА_3 правомірно набув права вимоги до ОСОБА_5 за кредитним договором № 030-в/03.03. від 15.09.2008 (виходячи з умов договору № 8/06-2016), оскільки сторонами в договорах були досягнуті усі істотні умови та додержані усі вимоги, які встановлені цивільним законодавством, а тому вимога ОСОБА_1 про визнання договору № 8/06-2016 недійсним є необґрунтованою.

Від ОСОБА_2 в особі ОСОБА_10 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що неправомірні дії попередніх кредиторів позбавили боржника можливості фактично виконати свої кредитні зобов`язання у встановленому законом порядку, чим умисно призвели до виконання умов для незаконного позбавлення боржника права власності на іпотечне майно.

ОСОБА_3 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладання оспорюваних правочинів, що суперечить положенням ч. 3 ст. 521 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор-банк або інша установа (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 10.11.2020 по справі № 638/22396/14-ц).

Щодо витребування майна із чужого незаконного володіння, зазначає, що оскільки ОСОБА_3 порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, останній є недобросовісним набувачем права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 вказаної норми).

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_10 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, представник ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» - Парфентьєв А.О. (в режимі відеоконференції) апеляційну скаргу не визнав.

Позивач ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки її представник повістку отримав 21.08.2025 20:52:43 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 245 т. 3).

Відповідачі Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС», Товариство з обмеженою відповідальністю «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ», повідомлені шляхом доставки електронного документу до електронного кабінету 21.08.2025 20:52:43 (а.с. 243зв., 244 зв т. 3), ОСОБА_4 , ОСОБА_3 повідомлені у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки їх представники повістки отримали 21.08.2025 20:52:43 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 243, 244 т. 3). Інші особи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення з відмітками Укрпшти «адресат відсутній за вказаною адресою» за адресами, установленими в передбаченому ч. 6, 7 ст. 186 ЦПК України, не з`явилися, що не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі судом встановлено, що 15 вересня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Європейський» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 030-в/03.03 під заставу нерухомого майна. Відповідно до умов кредитного договору АКБ «Європейський» надав кредит позичальнику у сумі 300000,00 доларів США на строк з 15.09.2008 року до 14.09.2011 року, а позичальник прийняв його та взяв на себе обов`язок повернути кредит не пізніше встановленого строку та сплатити витрати, передбачені цим договором (а.с. 13-15, т. 1).

15 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором між АКБ «Європейський» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мирончук В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 128, згідно з умовами якого на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позивачкою в іпотеку надана трикімнатна квартира, загальною площею 142,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-21, т. 1).

15 травня 2009 року між АКБ «Європейський» та ВАТ «Комерційний банк «Володимирський» укладений договір, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н.В. (р.н. № 3273), про заміну іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідченим 15.09.2008 року, за реєстровим № 128, який укладено між АКБ «Європейський» та ОСОБА_1 (а.с. 22-23, т. 1).

В подальшому, згідно з п. 3.4. договору застави майнових прав № 25/ПФ/10/40133/З від 25.08.2011 року, укладеного між ПАТ «КБ «Володимирський» (правонаступник - Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Володимирський») та ОСОБА_7 , в рамках позасудового звернення стягнення на заставлене майно та в порядку ст. 512-519 Цивільного кодексу України, ст. 23 Закону України «Про заставу», укладено договір № 09/11/37 від 29.08.2011 року про відступлення прав вимоги за договором застави майнових прав № 25/ПФ/10/40133/З від 25.08.2011 року та додатковий договір до нього від 30.08.2011 року, за яким до ОСОБА_7 перейшли права вимоги на загальну суму 2703358,28 гривень.

29 серпня 2011 року між ВАТ «Комерційний банк «Володимирський» та ОСОБА_7 укладений договір, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н.В., реєстраційний № 7095, про заміну іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідченим 15.09.2008 року, за реєстровим № 128, який укладено між АКБ «Європейський» та ОСОБА_1 (а.с. 24- 25, т. 1).

23 березня 2012 року між ОСОБА_7 та ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» в порядку формування статутного капіталу за рахунок внесення майнових прав укладений договір № 14/22/03 про заміну сторони у зобов`язанні (а.с. 33-34, т. 1).

Відповідно до умов договору № 14/22/03 про заміну сторони у зобов`язанні попередній кредитор передав, а новий кредитор прийняв, набув всі права й обов`язки нового кредитора, та до нього перейшли всі права вимоги на загальну суму 2 703 358,28 гривень за договором кредиту № 030-в/03.03 від 15.09.2008 року, укладеним між АКБ «Європейський» та ОСОБА_5

27 березня 2012 року між ОСОБА_7 та ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» укладений договір, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Ковальовою Я.В., про заміну наступного іпотекодержателя на нового іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідченим 15.09.2008 року, за реєстровим № 128, що укладено між АКБ «Європейський» та ОСОБА_1 (а.с. 26-27, т. 1).

08 червня 2016 року між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 було укладено Договір № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні, відповідно до якого ОСОБА_3 набув право вимоги, що випливає з кредитного договору № 030-в/03.03 від 15.09.2008 та всіх додаткових угод до нього, укладеного між АКБ «Європейський» та ОСОБА_5 .

13 червня 2016 року ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» було укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором з ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., за реєстровим № 1107 (а.с. 35-36, т. 1).

На підставі Договору про відступлення права вимоги від 13 червня 2016 ОСОБА_3 16 червня 2016 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01 за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича та зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_3 .

Позивачкою долучені до матеріалів справи копії документів, які стали підставою для проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень № 30115189 від 17.06.2016 (на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01), відповідно до якої ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Відповідно, такими документами є копії рекомендованих поштових накладних за № 990 на ім`я ОСОБА_1 , за № 000 на ім`я ОСОБА_5 , письмова вимога ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» про погашення заборгованості за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки на ім`я ОСОБА_5 , письмова вимога ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» про погашення заборгованості за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 58-62, т. 2).

Крім того, у справі № 522/8510/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС», Державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація нерухомості і бізнесу» Мельник Т.І., ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року, яке набрало законної сили 16 жовтня 2024 року, визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_3 , крім іншого: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 142,2 кв.м, житловою площею 70,4 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 01.

Задовольняючи позовні вимоги частково та визнаючи недійсним Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором укладений між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 ; скасовуючи запис про відповідне право власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та скасовуючи відповідне рішення державного реєстратора; скасовуючи запис про право власності на спірну картиру та рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права приватної власності ТОВ «ГРЕЙСС» на спірну квартиру та витребовуючи з чужого незаконного володіння останнього на користь ОСОБА_2 спірну квартиру, суд виходив із обґрунтованості позовних вимог в наведеній частині.

Зокрема, суд вважав, що поштові накладні на ім`я ОСОБА_1 та за № 000 на ім`я ОСОБА_5 первісного кредитора ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» від 29.02.2016 року підтверджують факт направлення іпотекодателю та боржнику рекомендованих листів, проте, у зв`язку із відсутністю в матеріалах справи опису вкладення, неможливо встановити зміст таких поштових відправлень, що свідчить про недоведеність належними та допустимими доказами факт направлення боржнику та іпотекодателю вимоги про усунення порушень договору, що свідчить про ухилення іпотекодержателя від виконання свого передбаченого Законом України «Про іпотеку» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень обов`язків щодо надіслання іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання.

Оскільки ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» як іпотекодержателем не було використано своє право звернути стягнення на предмет іпотеки, а 08 червня 2016 року між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 укладено Договір № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні, що випливає з кредитного договору № 030-в/03.03 від 15.09.2008 р. та всіх додаткових угод до нього, укладеного між АКБ «Європейський» та ОСОБА_5 , а 13 червня 2016 року ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» було укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором з ОСОБА_3 , і останнім як новим кредитором також порушено порядок повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення, оскільки така вимога не була направлена взагалі, і за змістом ст. 38 Закону України «Про іпотеку» письмово не повідомлено іпотекодавця та всіх зареєстрованих у житлі осіб про свій намір укласти договір у 30-ти денний строк до укладення такого, відсутні відомості щодо ціни продажу предмету іпотеки, і сама письмова вимога ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» про погашення заборгованості за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки на ім`я ОСОБА_12 містить банківські реквізити саме ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ», а не нового кредитора ОСОБА_3 , вказане позбавляє боржника та іпотекодателя можливості виконати свої зобов`язання, передбачені кредитним та іпотечним договорами.

Тому суд прийшов до висновку, що позивачкою надані достатні докази того, що ОСОБА_3 порушено порядок направлення вимоги про усунення порушень договору, а відтак, порушено порядок звернення стягнення на іпотечне майно, передбачений статтею 38 ЗУ «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору, і оскільки порядок звернення стягнення на предмет іпотеки відбувся із порушенням вимог закону, відповідним і законним способом судового захисту прав позивача в даній справі є скасування наступних реєстраційних записів.

З приводу визнання недійсними Договору № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні від 08.06.2016 року та Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором укладеного між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 13.06.2016, то у зв`язку із ненаданням відповідачем копії договору № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні від 08.06.2016, суд дійшов висновку, що зазначений договір не було укладено, а договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором від 13.06.2016 р. містить пряме посилання на умови договору № 8-06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні від 08.06.2016 року, тому договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором від 13.06.2016 був укладений без одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, що порушує вимоги ст. 3, 24 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи наведене, суд вважав, що оспорюваний Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором укладений між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 від 13.06.2016, як укладений з порушенням статей 203, 512, 1054 ЦК України, статей 3, 24 Закону України «Про іпотеку», слід визнати недійсними, а договір № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні від 08.06.2016 не може бути визнаний судом недійсним, оскільки, встановлено, що сторони даного правочину його не укладали, таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Задоволення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння останнього набувача ТОВ «Грейсс» суд мотивував правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19), коли власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Оскільки, ОСОБА_3 порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, останній є недобросовісним набувачем права власності на предмет іпотеки, відтак ТОВ «ГРЕЙСС» без відповідної правової підстави заволоділо предметом іпотеки, що є підставою для задоволення вимоги позивачки щодо витребування з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» спірної квартири.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_4 , колегія суддів зазначає таке.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним Договору № 8/06-2016 про заміну сторони в зобов`язанні від 08.06.2016, укладеного між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 ; визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, укладеним між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 від 13.06.2016; скасування запису про право власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру; скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30115189 від 17.06.2016 на спірну квартиру.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України 12 липня 2001 року № 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Як вже зазначалося, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Звідси, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22, вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.

Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотека є видом застави.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Закону № 898-IV іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

У частинах четвертій, п`ятій згаданої статті визначено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (частина перша статті 7 Закону № 898-IV).

Аналіз параграфа 1 глави 49 ЦК України та приписів Закону № 898-IV дає підстави для висновку, що іпотечне зобов`язання має похідний характер від основного зобов`язання, існує в межах основного зобов`язання і саме недійсність основного зобов`язання як договору або вимоги призводить до недійсності правочину щодо його забезпечення, а не навпаки.

З огляду на правову природу забезпечувального зобов`язання саме це зобов`язання має наслідувати юридичну долю основного зобов`язання. В разі припинення основного зобов`язання за українським правом так само припиняється і забезпечувальне зобов`язання, зокрема, в разі виконання боржником основного зобов`язання в повному обсязі.

Отже, іпотека є акцесорним видом забезпечення виконання зобов`язання, а тому поділяє долю права вимоги, яку вона забезпечує.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 898-IV відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Аналіз приписів частини першої статті 24 Закону № 898-IV дозволяє зробити висновок, що законодавець прагне, аби в регулятивних цивільних правовідносинах відбувалося одночасне відступлення зобов`язань як за основним, так і за іпотечним зобов`язаннями.

Зокрема, правила першого речення частини першої статті 24 Закону № 898-IV, враховуючи мету цього Закону і межі його правового регулювання, спрямовані саме на врегулювання відступлення прав за іпотечним договором, певно поєднавши їх юридичну долю з юридичною долею основного зобов`язання.

Отже, цей припис статті 24 Закону № 898-IV закріплює правило, відповідно до якого у регулятивних правовідносинах відступлення прав за іпотечним договором здійснюється лише за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Друге речення частини першої статті 24 Закону № 898-IV має таку правову мету - встановити доказову презумпцію в разі з`ясування питання, чи відбулося та коли відбулося відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Це речення не може тлумачитися так, що воно вказує на недійсність основного чи забезпечувального зобов`язання як на наслідок невиконання такого правила поведінки.

Іпотекодержателем завжди є кредитор, тому «абстрактну іпотеку» (без зв`язку із належним кредиторові основним зобов`язанням) закон не передбачає. Порушення порядку переходу права іпотеки до його набувача, в результаті чого виникла така аномалія, як «абстрактна іпотека», за змістом статті 17 Закону № 898-IV не припиняє іпотеку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 754/8750/19.

Зробивши правильні висновки щодо відсутності у ОСОБА_3 необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення оспорюваного правочину, суперечність його положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, суд натомість зробив помилковий висновок про відмову у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним через відсутність самого оригіналу такого договору у паперовому вигляді і ненадання його суду відповідачем ОСОБА_3 , оскільки фізична відсутність договору відступлення права вимоги не є підставою для відхилення позову, якщо сторона може довести право власності на борг іншим способом, наприклад, за допомогою доказів, що підтверджують реєстрацію права власності на це право вимоги. Наявність доказів реєстрації права власності на вимогу свідчить про те, що особа вже отримала це право, а тому їй не потрібно надавати договір цесії для підтвердження переходу права.

Помилкові доводи апеляційної скарги про те, що вказаний договір не містить усіх ознак договору факторингу, не спростовує наведеного та є власним тлумаченням норм права, що регулюють виниклі спірні правовідносини.

Матеріалами справи доведено укладення Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, укладеним між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 від 13.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Михайленко С.А., реєстр № 1107, який є акцесорним зобов`язанням та наслідує долю основного.

Для правильного вирішення теперішньої справи колегія суддів керується висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду у вищезазначеній справі № 206/4841/20, щодо того, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, адже для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа.

У разі відступлення банком права вимоги за кредитним та іпотечним договорами фізичній особі, в результаті чого фізична особа зареєструвала право власності на предмет іпотеки нерухоме майно і відступила його на користь третьої особи, іпотекодавець як власник такого майна має право звернутися з позовом про витребування такого майна від кінцевого набувача. Для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним і скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна кінцевому набувачеві.

Такий висновок зроблений за обставин, коли трьом фізичним особам (позивачам) на праві приватної власності належала квартира. Банк й один із позивачів уклали кредитний договір. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором банк уклав із позивачами іпотечний договір, предметом якого стала квартира, належна позивачам на праві приватної власності.

Згодом банк відчужив право вимоги за обома договорами на користь іншого банку, який переуступив це право фінансовій компанії.

Між цією фінансовою компанією та фізичною особою (відповідачем) було укладено договори відступлення права вимоги за кредитним договором і договором іпотеки. На підставі цих договорів приватний нотаріус зареєстрував за відповідачем право власності на квартиру, яка була предметом іпотеки. А через кілька місяців відповідач уклав з іншою фізичною особою договір купівлі-продажу спірної квартири.

Позивачі, звертаючись до суду, серед іншого, зазначали, що укладений між фінансовою компанією і відповідачем оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу, а отже суперечить приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу такого договору.

Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили в задоволенні позову, вказуючи, що між фінансовою компанією і відповідачем було укладено саме договір відступлення права вимоги (цесії), тобто відповідач як фізична особа мав право бути стороною такого правочину.

Велика Палата ВС натомість установила, що висновок судів попередніх інстанцій є помилковим (справа № 206/4841/20).

ВП ВС вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа в будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі послуги надають лише спеціалізовані установи, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа.

Це саме стосується переуступки права іпотеки в разі, якщо вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

Як уже зазначалося, внаслідок послідовного укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним із позивачем, це право перейшло від банку до фізичної особи.

Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, то фінансова компанія не могла відступити права вимоги на користь фізичної особи.

До відповідача фізичної особи не могло перейти право вимоги ні за кредитним договором, ні за договором іпотеки, тому підстав для державної реєстрації за ним права власності на спірну квартиру також не було. Так само він не мав законних підстав відчужувати цю квартиру іншій особі. Отже, позовна вимога щодо витребування цього майна з володіння кінцевого набувача на користь усіх позивачів співвласників квартири є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Для витребування майна закон не вимагає визнавати недійсними договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, визнавати незаконним і скасовувати рішення нотаріуса щодо реєстрації права власності за договором іпотеки, а також визнавати недійсним договір купівлі-продажу квартири кінцевому набувачеві.

Окрім цього, ВП ВС зауважила, що законодавство України надає кінцевому набувачеві додаткові ефективні засоби юридичного захисту в разі витребування квартири з його володіння. Такий набувач може відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до особи, в якої він придбав цю квартиру, у тому числі, про стягнення сплаченої її вартості.

Отже, ефективним способом захисту порушених прав позивачки є саме витребування на її користь з чужого незаконного володіння ТОВ «ГРЕЙСС» спірної квартири на підставі ст. 387 ЦК України, що судом і зроблено, проте до таких висновків суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки вважав таке наслідком порушення ОСОБА_3 порядку зверненн стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання через не надіслання боржнику та іпотекодавцю письмових повідомлень.

Натомість, ненадіслання ОСОБА_3 вказаним особам поштових вимог про усунення порушень за договором жодним чином не впливає на правильне вирішення справи, оскільки визначальним для такого є вищенаведене відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вказана невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального зокрема, вимог ст. 376 ЦК України, що регулює спірні правовідносини - у оскаржуваній частині щодо визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, укладеного між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 , посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., за реєстровим № 1107; про скасування запису про право власності: 15034418, дата, час, державної реєстрації 16.06.2016 18:46:41 за ОСОБА_3 на спірну квартиру, реєстраційний номер нерухомого майна 01; про скасування рішення приватного нотаріусу Михайленко Сергія Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30115189 від 17.06.2016 на спірну квартиру, реєстраційний номер нерухомого майна 01 є підставою для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в цій частині в редакції цієї постанови.

Така зміна ґрунтується на вимогах ч. 4 ст. 376 ЦПК України, відповідно до якої зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Натомість, в іншій частині щодо позовних вимог ОСОБА_13 як правонаступника ОСОБА_1 про витребувати з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» на користь ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , рішення суду відповідає вимогам ст. 375 ЦПК України як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на вищенаведені положення закону, що регулює спірні правовідносини в цій частині.

Що стосується позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права приватої власності ТОВ «ГРЕЙСС» на спірну квартиру та відповідного запису, то кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 6 частини першої статті 20 ГПК України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц (провадження № 14-60цс18) вказано, що «господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об`єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі № 591/5242/18 (провадження № 14-168цс20) вказано, що «критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18(провадження № 12-136гс19); від 19 травня 2020 року у справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18); від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б(провадження № 12-143гс19)».

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22) відступила від висновку щодо застосування частин першої та другої статті 414 ЦПК України, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 676/196/20 (провадження № 61-18836св21), за зазначила, що у разі встановлення судом, що позовні вимоги за своїм суб`єктним складом повинні розглядатися в господарському судочинстві, суд закриває провадження у справі (повністю або частково), незалежно від доводів касаційної скарги. При цьому розгляд позовних вимог у порядку цивільного судочинства по суті є неможливим.

У справі, що переглядається, позовні вимоги про скасування запису про право власності: 26539554, дата, час, державної реєстрації 06.06.2018 10:43:55 за Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01; про скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяна Іванівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 41520865 від 08.06.2018 про державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» на вказану на квартиру, що були наслідком передачі ОСОБА_3 вказаного майна до статутного капіталу юридичної особи, за своїм предметом спору повинні розглядатися в господарському судочинстві, а рішення державних реєстраторів про реєстрацію відповідних прав є похідними від вказаних правовідносин, виключає розгляд справи у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.

Установивши, що за змістом спірних правовідносин та предметом спору в наведеній частині, законодавством, що застосовується до цих правовідносин, справа віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства, апеляційний суд, незалежно від доводів апеляційної скарги на підставі ч. 4 ст. 367 ЦПК України, робить висновок про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення в наведеній частині та закриття провадження у справі в цій частині.

Керуючись ст. 255, 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі свого представника Мойсеєнка Романа Миколайовича задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2023 року в частині позовних вимог про:

скасування запису про право власності: 26539554, дата, час, державної реєстрації 06.06.2018 10:43:55 за Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01;

скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяни Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 41520865 від 08.06.2018 року про державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙСС» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01 скасувати та закрити провадження у справі в цій частині.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2023 року в частині позовних вимог про:

визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, укладеного між ТОВ «АЗОВДЕВЕЛОПМЕНТ» та ОСОБА_3 від 13.06.2016 р., посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., за реєстровим № 1107;

скасування запису про право власності: 15034418, дата, час, державної реєстрації 16.06.2016 18:46:41 за ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01;

скасування рішення приватного нотаріусу Михайленко Сергія Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30115189 від 17.06.2016 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в цій частині в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 10 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко