Справа № 331/5527/24
Провадження № 2/331/445/2025
«07» жовтня 2025 р. м. Запоріжжя
Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
Головуючого судді Антоненко М.В.
при секретарі Байрамовій Д.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у приміщенні Олександрівського районного суду міста Запоріжжя цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини разом з батьком,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 (надані довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб батька та сина за однаковою адресою).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, в якому в народився син ОСОБА_3 в 2008 році. З лютого 2009 року Відповідач почала періодично виїздити за кордон на немалий термін, були фактично припинені шлюбні відносини. 29.10.2010 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області прийняте рішення по справі № 2-9333/10 - задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
З 2009 року Відповідач має своє особисте окреме життя, пов`язане з іншою країною, де вона перебуває майже постійно - мешкає в Італії, життя дитини для неї взагалі не цікаве, вихованням його не займалася з того часу, як сину виповнився рік та не займається, сина не мала бажання виховувати, протягом 10 років майже не бачилася з ним, інколи приїздила, телефонувала, інколи пересилала гроші для сина - до 2023 року, коли приїхала раптово до помешкання позивача та сина і заявила свої материнські переважні права на сина і про необхідність його переїзду до неї в Італію через військову агресію рф, виник тривалий конфлікт, наразі має місце спір щодо місця проживання сина між позивачем та відповідачем, натомість позивач зазначив, що самостійно утримує, виховує, займався розвитком сина, його лікуванням у разі хвороби увесь час, проживає з сином разом постійно, наразі позивач та дитина є внутрішньо переміщеними особами, мешкають за однією адресою, що підтверджує відповідними довідками.
Позивач працевлаштований - є інспектором військового обліку Берестівської сільської ради Бердянського району Запорізької області згідно довідки № 23 від 27.08.2024 року (а.с. 16) та є пенсіонером, деякий час був безпосередньо учасником бойових дій, що підтверджує Посвідченням серія НОМЕР_1 та Довідкою №776 від 05.07.2022 року (а.с. 12,19). Згідно Витягу з Наказу командира В/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 04.07.2022 року, позивач вважався таким, що справи та посаду здав і направлений для постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" (як військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років), засвідчена копія додається (а.с. 17-18).
Між тим, позивач вказує, що до цього часу не вирішено питання з відповідачем щодо місця проживання дитини з одним з батьків, при тому, що між батьками дитини шлюб розірвано, колишнє подружжя проживає окремо, спільне господарство не ведуть. Позивач має певні побоювання щодо поведінки відповідача відносно дитини. Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач просить суд визначити місце проживання сина ОСОБА_3 разом з ним, оскільки відповідач заявляє позивачу про свої переважні материнські права на сина та визначення його долі за кордоном, зокрема, й навчання - проти волі позивача та самої дитини, позивач не має можливості врегулювати цей спір будь-яким шляхом, окрім як через звернення до суду.
Позивач зазначає, що визначення місця проживання дитини разом з ним є необхідним для уникнення негативної поведінки Відповідача - з 2023 року Відповідач намагається поновити відносини з сином та заявляє про свої рівні права матері, виникли суперечки щодо рівноправності на дитину, відповідача не цікавить думка позивача стосовно освіти та бачення позивача його подальшого життя в Україні та вірогідно вона матиме намір перевезти сина разом з нею постійно проживати в Італії, мотивуючи небезпекою військового стану в місті Запоріжжі, бо це є прифронтове місто, і загалом в Україні - для того, щоб Відповідач не мала можливості забрати в позивача сина, коли їй заманеться це зробити і не погрожувала цим позивачу, а також, з метою самостійного, за бажанням сина та батька, вирішення питання стосовно закордонних переміщень (туристичних або освітніх, або оздоровчих), незалежно від волі відповідача.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2024 року вищезазначену позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче засідання у справі (а.с.30).
На виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» № 4273-ІХ від 26.02.2025 назва Жовтневого районного суду міста Запоріжжя змінена на Олександрівський районний суд міста Запоріжжя.
Ухвалою Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 09 травня 2025 року підготовче провадження у цивільній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 61).
У судовому засідання позивач ОСОБА_1 і його представник - адвокат Кірсанова А.В., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги та договору про надання правничої допомоги, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просять позов задовольнити, з підстав викладених у позові.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку. Проте, жодних документів на підтвердження поважності причин неявки відповідач суду не надала, відзиву на позов, заперечень проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог на адресу суду також не надходило.
Представник третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як органу опіки та піклування Панченко І., який діє на підставі довіреності надав суду заяву про розгляд справи за відсутністю третьої особи від 08.05.2025 року (а.с. 58); в даній заяві зазначено, що неповнолітній ОСОБА_3 , який станом на 14.01.2025 року досяг 17 років відповідно до ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України, має право самостійно визначати, з ким з батьків він бажає проживати.
За правилами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося.
Враховуючи вищезазначене, а також приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , виданого ВДРАЦС по місту Бердянську реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №96.
29.10.2010 року рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області по справі № 2-9333/10 шлюб між позивачем та відповідачем розірваний.
Позивач є працевлаштований та працює інспектором військового обліку Берестівської сільської ради Бердянського району Запорізької області згідно довідки № 23 від 27.08.2024 року (а.с. 16) та є пенсіонером, деякий час був безпосередньо учасником бойових дій, що підтверджує Посвідченням серія НОМЕР_1 та Довідкою №776 від 05.07.2022 року (а.с. 12,19). Згідно Витягу з Наказу командира В/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 04.07.2022 року, позивач вважався таким, що справи та посаду здав і направлений для постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" (як військовослужбовець, який самостійно виховує дитину віком до 18 років), засвідчена копія додається (а.с. 17-18).
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).
Згідно з ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Чинним законодавством України визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Стаття 160 СК України визначає, що місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається за бажанням дитини.
Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Слід зауважити, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Суд зауважує, що для найкращих інтересів дитини, остання повинна мати постійне місце проживання, в якому вона буде почувати себе комфортно. Таким чином, суд, з огляду на наведені норми права, з урахуванням встановлених обставин, вважає, що проживання дитини з батьком буде відповідати принципу «найкращих інтересів дитини» . У частині першій статті 3 цієї Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
За змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Судом встановлено, що дитина протягом всього свого життя проживає разом з батьком, і при цьому, має тісний емоційний зв`язок з ним.
Отже, визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком, не позбавляє ОСОБА_2 , як матір дитини, можливості любити свою дитину і піклуватися про неї, приймати участь у вихованні дитини. В той час, як позивач, як батько, з яким дитина залишилась проживати, не має права перешкоджати відповідачу у спілкуванні із дитиною та брати участь у її вихованні.
Допитаний у судовому засіданні в якості свідка по справі неповнолітній ОСОБА_3 , який проживає разом позивачем ОСОБА_1 , пояснив суду, що він завжди проживав і зараз проживає з батьком, є студентом і знаходиться на повному утриманні батька. Повідомив суд про те, що інколи спілкувався з відповідачем, однак мешкати з нею не бажає, бажає проживати лише з батьком, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві.
Аналізуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_1 опікується дитиною самостійно з однорічного віку дитини по теперішній час, створив для сина належні умови для проживання, навчання та гармонійного розвитку особистості, самостійно його виховує і утримує, суд виходить із найкращих інтересів дитини, оскільки встановлено, що дитина протягом всього свого життя проживає разом із батьком, має прив`язаність не тільки до батька, але і до свого місця проживання. З мамою син майже не спілкується.
В той же час, матір дитини, яка безумовно має відігравати важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким син буде проживати.
Виходячи із досліджених доказів і обставин даної справи, суд вважає правильним на даний час визначити місце проживання неповнолітнього сина у цій справі з батьком, оскільки це буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню ,розвитку й волі дитини.
Отже, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визначає місце проживання дитини - сина ОСОБА_3 , разом з батьком ОСОБА_1 .
За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При зверненні до суду з позовною заявою позивачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.
У зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 заявляє вимогу про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на його користь судових витрат, суд вирішує питання про розподіл судових витрат згідно статті 141 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 223, 259, 263- 265, 268, 280-284, 352-354 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з батьком, задовольнити.
Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за адресою його проживання.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 понесені ним судові витрати в розмірі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: М.В. Антоненко