ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 поданою представником - адвокатом Бондаром Ярославом Олександровичем на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління держгеокадастру м. Києва та Київської області, про визнання недійсним та скасування рішення, визнання протиправною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання припиненим права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 через представника - адвоката Бондаря Я.О. звернулись до суду з позовом, у якому просили:

визнати недійсним та скасувати рішення Київської міської ради від 07 жовтня 2021 року за №2771/2812,

визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :90:048:0046 площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_1 ,

визнати припиненим право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку,

вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 0:90:048:0036, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, а ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 , частина якої входила до складу домоволодіння сім`ї позивачів з 2001 року.

У червні 2021 року ОСОБА_1 вчергове звернувся до відповідача - Київської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та отримав дозвіл на розроблення відповідного проекту. Однак, при виготовленні проекту землеустрою йому стало відомо, що земельна ділянка, на яку подано клопотання, входить в межі сформованої та зареєстрованої в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :90:048:0046.

Як стало відомо у подальшому, рішенням Київської міської ради від 07 жовтня 2021 року за №2771/2812 було затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га з кадастровим номером :90:048:0046. 11 лютого 2022 року Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було прийнято рішення за №63397676 про державну реєстрацію прав на земельну ділянку з кадастровим номером :90:048:0046 за відповідачем ОСОБА_3 .

Указане рішення міської ради позивачі уважають протиправним, оскільки воно прямо порушує права позивача ОСОБА_2 , як власника земельної ділянки з кадастровим номером 0:90:048:0036, а також права позивача ОСОБА_1 , як користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Відтак, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :90:048:0046, а також оспорюване рішення Київської міської ради від 07 жовтня 2021 року підлягає скасуванню.

В обґрунтування незаконності вказаного вище рішення позивачі зазначали, що ОСОБА_1 разом із своєю багатодітною родиною більше 20 років проживають за адресою: АДРЕСА_1 , а домоволодіння з житловим будинком, господарськими і побутовими спорудами за вказаною адресою були набуті ще у лютому 2001 року у власність його тещі - ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 02 лютого 2001 року, укладеного із ОСОБА_5 , де було зазначено про розміщення на вказаній ділянці господарських споруд. У подальшому, ОСОБА_4 подарувала вказаний вище житловий будинок дружині позивача - ОСОБА_6 згідно договору дарування від 02 листопада 2004 року, де також значиться інформація про розташування на цій земельній ділянці господарських споруд. Окрім того, з абрису земельної ділянки інвентаризаційної справи №29692 убачається, що площа ділянки по АДРЕСА_1 складає 0,3518 га, в тому числі під будівлями 0,025 га та під городом 0,3268 га. Також, на абрисі конкретно визначені межі, будівлі, споруди відповідно до переліку зазначеному в договорах купівлі-продажу від 02 лютого 2001 року та дарування від 02 листопада 2004 року.

Вказували, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :90:048:0046 була відведена із угідь (городу) земельної ділянки домоволодіння ОСОБА_1 , а право користування нею підтверджується записом в земельно-шнуровій книзі під №81, про що видана відповідна довідка про факт користування ділянкою ОСОБА_4 після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку із ОСОБА_5 , якому остання надавалася як працівнику радгоспу «Хотівський» і зареєстрована в земельно-шнуровій книзі №81 в розмірі 0,37 га.

Починаючи з 2006 року по 2021 рік, позивач ОСОБА_1 вчиняв всі можливі дії щодо приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка була частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 . 02 лютого 2006 року на ім`я Київського міського голови була складена нотаріально посвідчена заява від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про надання згоди на відведення земельної ділянки у власність позивача під забудову із залишків земельної ділянки, яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_1 , з виходом на АДРЕСА_1 . У 2006 році позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача із клопотанням про надання у власність вказаної земельної ділянки, на підставі чого був розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, отримані всі відповідні висновки. Відповідна документації із землеустрою була передана в 2010 році до Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, а у 2014-2016 роках ОСОБА_1 вдруге розробив проект землеустрою та передав до Управління. Втім, комісією не було надано висновків щодо погодження проекту або відмови у його погодженні.

Вказаній вище земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер :90:048:0043, визначені точки координат, встановлені межові знаки. При цьому, як указував ОСОБА_1 , він, як користувач спірної земельної ділянки, з 2009 року по 2022 рік сплачував податок на землю, адже відомості щодо платника такого податку по спірній ділянці було подано до податкових органів безпосередньо департаментом земельних ресурсів Київської міської ради. Зазначене є доказом того, що протягом тривалого часу (з 2009 року) та по теперішній час, ОСОБА_1 добросовісно, відкрито володіє своєю земельною ділянкою та сплачує відповідний податок на землю.

На переконання позивачів, відкрите користування земельною ділянкою передбачає, що інформація про такого користувача була відома уповноваженим органам, а факт того, що відносно користування спірною земельною ділянкою не порушували питання про її самовільне використання, ще раз підтверджує, що користування ОСОБА_1 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 є законним.

Як зазначають у своїй позовній заяві позивачі, доказом того, що відповідачі - Київська міська рада та Департамент знали про те, що земельна ділянка не є вільною, а перебуває у користування сім`ї ОСОБА_7 , а до цього ОСОБА_5 , є державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :90:048:0036, яка належить ОСОБА_2 та межує з земельною ділянкою ОСОБА_1 . У цьому державному акті станом на 2006 рік було, зазначено, що земельна ділянка ОСОБА_2 по межі від Д до Г межує з земельною ділянкою ОСОБА_5 , який був попереднім власником домоволодіння з земельною ділянкою площею 0,37 га до її продажу ОСОБА_4 (яка у 2006 році надала згоду на відведення ділянки у власність із залишків ділянки по АДРЕСА_1 позивачам). Наведене підтверджує, що ділянка попереднього власника ОСОБА_5 , яка потім перейшла у власність ОСОБА_4 , а зараз перебуває у власності ОСОБА_8 , обліковувалася у Головному управлінні земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації).

Отже, проект відведення земельної ділянки на користь відповідача ОСОБА_3 був розроблений та затверджений з порушенням законодавства, що призвело до порушення прав не тільки позивача, а й інших власників домоволодінь. Зокрема, земельна ділянка ОСОБА_3 з кадастровим номером :90:048:0046 повністю обмежує доступ до ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером :90:048:0036; повністю накладається на будівлю і земельну ділянку суміжного власника ОСОБА_9 з кадастровим номером :90:048:0041; накладається на проїзд (дорогу). Відтак, при зверненні до органів місцевого самоврядування з клопотанням про передачу у власність земельної ділянки, ОСОБА_3 не могла не бачити, що обрана ділянка огороджена парканом, на ній розташовані споруди та особисті речі, а сама ділянка обробляється та доглядається.

Окрім того, під час розроблення проекту землеустрою, при закріпленні межовими знаками меж спірної земельної ділянки в натурі, жоден із власників та користувачів суміжних ділянок взагалі не повідомлялися про проведені роботи та відповідно не підписували акт погодження зовнішніх меж.

Таким чином, посилаючись на вище перелічені факти, позивачі уважають незаконним рішення Київської міської ради від 07 жовтня 2021 року за №2771/2812 «Про передачу громадянці ОСОБА_3 земельної ділянки у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 », яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 . Адже, таке рішення суперечить вимогам статті 19 Конституції України, статтям 185, 198 ЗК України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним та скасуванню судом у порядку, передбаченому статтями 152, 155 ЗК України, оскільки порушують майнові права та інтереси позивачів.

У зв`язку із тим, що проведення державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :90:048:0046 відбулось на підставі документів, які не відповідають вимогам закону, то й дії відповідачів, вчинені при прийнятті рішення про передачу у власність та затвердження документації із землеустрою належить уважати такими, що здійснені з порушенням вимог закону, що є підставою для скасування державної реєстрації самої земельної ділянки.

У липні 2024 року на адресу суду від відповідача - Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником ОСОБА_10 , у якому Київська міська рада просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з огляду на його необґрунтованість. Зазначив, що Київська міська рада у встановленому статтями 118 та 122 ЗК України порядку, прийняла оскаржуване рішення, згідно пункту 1 якого було вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . Зазначений проект землеустрою містив всі необхідні висновки та погодження, які визначені вимогами закону, а саме: 1) висновок Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 жовтня 2018 року №9372/0/012/09; 2) висновок ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 31 січня 2019 року №576/82-19 (де серед іншого зазначено, що на момент складення проекту землеустрою спірна земельна ділянка перебувала в комунальній власності як землі запасу); 3) лист-висновок Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 жовтня 2019 року №05716-20099. Також, відповідно до довідки з державної статистичної звітності від 12 червня 2018 року №97-26-0,5-1663/35-18 про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами та угіддями спірна земельна ділянка обліковувалась як землі, не надані у власність чи постійне користування в межах населених пунктів.

Разом з тим, відповідно до пояснювальної записки до проекту землеустрою спірної ділянки, на час обстеження земельної ділянки в натурі (на місцевості) було встановлено, що нерухоме майно на земельній ділянці відсутнє, рельєф ділянки плаский, на земельній ділянці розташований пустир, під`їзд до ділянки здійснюється з АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки з державної статистичної звітності від 12 червня 2018 року спірна земельна ділянка обліковувалась, як землі, не надані у власність чи постійне користування в межах населених пунктів. Межа запроектованої земельної ділянки від точки 1 до точки 3 і від точки 4 до точки 8 співпадає з межами сформованих суміжних ділянок. Оскільки частина житлового будинку, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :90:048:0024, знаходиться за межами цієї земельної ділянки, межа від точки 3 до точки 4 запроектована вздовж стіни цього будинку.

Згідно даних Державного земельного кадастру земельна ділянка межує: на пд.-зх. - з земельною ділянкою у власності ОСОБА_9 (кадастровий номер :90:048:0041); на зх. - з землями у користуванні ОСОБА_11 ; на пн. - з земельними ділянками у власності ОСОБА_2 (кадастровий номер :90:048:0036) і ОСОБА_6 (кадастровий номер :90:048:0012); на пд.-сх. - з міськими землями загального користування (проїздом). Вказані власники суміжних земельних ділянок для підписання Актів приймання-передачі межових знаків на зберігання не з`явилися, про місце та час проведення робіт землевласники були завчасно повідомлені через оголошення в засобах масової інформації. Окрім того, спірна земельна ділянка знаходиться за межами червоних ліній вулиць, не відноситься до земель історико-культурного призначення; охоронні зони пам`яток культурної спадщини, встановлені відповідно до Закону, були відсутні.

Відтак, оскільки наданий ОСОБА_3 проект землеустрою відповідав вимогам земельного законодавства, мав усі відповідні погодження, тому у Київської міської ради не було підстав для відмови в його затвердженні.

Щодо посилань позивачів про те, що попередній власник домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 була наділена земельною ділянкою площею саме в 0,37 га, Київська міська рада вказала, що надана на підтвердження цих доводів довідка №80 від 31 липня 2003 року не містить інформації за ким зареєстрована вказана ділянка в земельно-шнуровій книзі під №81 у розмірі 0,37 га. Також, незрозумілим є те, ким взагалі видана ця довідка. Тому, посилаючись на положення статті 20 ЗК УРСР 1970 року (який був чинним на момент наділення землею первісного користувача ОСОБА_5 ), документами, що стверджували право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалися державними актами на право користування землею, форми яких встановлювалися Радою Міністрів СРСР. Зазначені документи видавалися після відводу земельних ділянок в натурі, а право землекористування громадян, які проживали в сільській місцевості, засвідчувалися записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Також, у відзиві відповідач звертав увагу на окремі положення норм Земельного кодексу Української РСР від 1970, а також на те, що з наданих до позову документів не убачається, який саме розмір земельної ділянки залишався у користуванні ОСОБА_5 на момент продажу домоволодіння ОСОБА_4 , адже в договорі купівлі-продажу будинку від 02 лютого 2003 року розмір земельної ділянки, на якій розташоване таке домоволодіння, не вказано. Натомість, у пункті 1.2 договору дарування житлового будинку від 02 листопада 2004 року зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га. Саме земельна ділянка такого розміру згідно державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :90:048:0036 на підставі рішення Київської міської ради від 12 лютого 2004 року №53/1253 була надана на праві власності ОСОБА_2 .

Окрім того, у відзиві Київська міська рада наголошувала на тому, що відповідно до статті 30 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції, яка діяла станом на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 02 лютого 2003 року) передбачалося, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходили у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Відповідно до частини другої статті 67 цього Кодексу розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Таким чином, на переконання відповідача, з аналізу вищезазначеного законодавства можна виснувати, що до ОСОБА_4 перейшло право користування земельною ділянкою саме у розмірі 0,1 га, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу земельна ділянка під домоволодінням знаходилась в межах міста Києва, а згодом в такому ж об`ємі перейшла за договором дарування житлового будинку до ОСОБА_6

07 липня 2024 року на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, надійшли пояснення щодо позовної заяви. Вказувала, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянці ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 , відповідав вимогам законодавства та в межах цієї ділянки були відсутні інші зареєстровані в Державному земельному кадастрі та оформлені у власність земельні ділянки. Державним кадастровим реєстратором 26 лютого 2019 року розглянуто документи, подані ОСОБА_3 та зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :90:048:0046, площею 0,10 га, яка розташована за вищевказаною адресою, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Тому, всупереч доводам позивачів, державний кадастровий реєстратор під час здійснення державної реєстрації спірної земельної ділянки діяв у спосіб, межах та у відповідності до вимог чинного законодавства, не порушуючи при цьому прав та інтересів позивачів.

Також, зазначила про те, що відповідно до вимог статей 26, 28 Закону України «Про землеустрій» саме розробники документації із землеустрою несуть відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією.

15 липня 2024 року на адресу суду від позивачів через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив Київської міської ради, у якому останні посилались на його необґрунтованість. Зазначили, що відповідна документація із землеустрою була передана в 2010 році до Головного управління земельних ресурсів КМДА до кадастрової справи А-17153 для подальшої передачі на постійно діючу комісію з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою. У 2014-2016 роках ОСОБА_1 вдруге розробив проект землеустрою та передав його відповідачу, але комісією не було надано висновків щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. Даній земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер :90:048:0043, визначені точки координат, встановлені межові знаки. Відповідні відомості були внесені до містобудівного кадастру міста Києва.

Однак, у подальшому жодних рішень щодо розгляду клопотання (заяви) відповідачем не приймалося, а у поданому відзиві на позов останній лише підтверджує той факт, що на розгляд сесії Київської міської ради заяви не передавалися та рішення по суті порушеного у заяві питання не приймалось. Також, згідно змісту проекту землеустрою ОСОБА_3 , проектант зазначав, що 09 лютого 2018 року вона зверталася до Київської міської ради із заявою №К-33105 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Але, відповідач всупереч вимогам статті 118 ЗК України в місячний термін не надав ні дозволу на розробку, ні обґрунтованої відмови. Таким чином, за твердженнями позивачів заяви фізичних осіб, що надходили на адресу відповідача - Київської міської ради залишалися без належного розгляду.

Окрім того, позивачі наголосили на тому, що згідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 , зазначено, що на земельній ділянці знаходиться житловий будинок загальною площею 25,3 кв.м, що належить на праві приватної власності останньому згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 серпня 2021 року за індексним номером 271699031. Таким чином, до моменту прийняття відповідачем оскаржуваного рішення на земельній ділянці знаходився житловий будинок, який належить ОСОБА_1

22 липня 2024 року від Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на позовну заяву, у якому Департамент повністю заперечував проти позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та просив суд відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх заперечень Департамент посилався на те, що на момент подачі відзиву, Департаментом розглянуто клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 09 лютого 2018 року, клопотання про мовчазну згоду від 21 серпня 2019 року та заяву про підготовку проекту рішення КМР про надання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд від 13 квітня 2021 року ОСОБА_3 . Також, Департаментом розглянуто клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 02 червня 2021 року №517801081 та заяву щодо прийняття рішення КМР про передачу земельної ділянки від 28 вересня 2021 року ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_3 , керуючись принципом мовчазної згоди, розробила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без отримання рішення Київської міської ради про надання такого дозволу та, відповідно, зареєструвала у Державному земельному кадастрі відомості щодо зазначеної земельної ділянки (присвоєння відповідного кадастрового номеру :90:048:0046) про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру, який міститься у проекті землеустрою від 26 лютого 2019 року №НВ-019 та від 15 квітня 2021 року №НВ 021, де зазначено, що реєстрація ділянки відбулась на підставі проекту землеустрою від 14 серпня 2018 року.

У відповідній заяві та проекті землеустрою ОСОБА_3 , після відповідної перевірки, не було виявлено порушень або недоліків, які остання повинна була усунути для відведення ділянки у власність. При цьому, за даними відомостями Міського земельного кадастру спірна ділянка обліковується, як землі не надані у власність чи користування. Тому, з огляду на відповідність процедурі передачі земельної ділянки комунальної форми власності у приватну, пунктом 3.5 рішення Київської міської ради від 07 жовтня 2021 року №3771/2812 було передбачено вжиття заходів щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку у порядку, встановленому законодавством. Відтак, Департамент, керуючись ЗК України, Положенням про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради та Порядком набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, повно та всебічно розглянув проект землеустрою ОСОБА_3 , підготував відповідний проект рішення щодо відведення земельної ділянки останній та передав для подальшого розгляду Київською міською радою для відповідного голосування.

Окрім того, на момент подачі відповідних клопотань та заяв ОСОБА_1 проект рішення Київської міської ради «Про передачу гр. ОСОБА_3 земельної ділянки у приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 » вже розглядався постійними комісіями Київської міської ради. Положення чинного законодавства визначають, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, щоб мати змогу у подальшому точно визначити предмет оренди. Тобто, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм, першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього немає законних перешкод (тобто за ОСОБА_3 ).

Щодо тверджень позивачів про отримання ОСОБА_1 дозволу на розроблення відповідного проекту, то Департамент зауважив, що таке рішення Київською міською радою не приймалось, адже станом на сьогодні існує лише проект такого рішення, який разом із рішеннями та проектами рішень оприлюднений на офіційному веб-сайті відповідача. У пояснювальний записці до такого проекту рішення Департамент зазначав, що земельна ділянка, на яку позивачем подано клопотання, входить в межі сформованої та зареєстрованої в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером :90:048:0046. Проект рішення про передачу зазначеної земельної ділянки з 11.05.2021 знаходиться на розгляді в Київській міській раді (справа 553439065). Надалі, коли оскаржуване рішення Київської міської ради було прийняте, Департамент повідомив ОСОБА_1 про передання земельної ділянки з кадастровим номером :90:048:0046 ОСОБА_3 , у зв`язку із чим повернув останньому через приймальню Київради з земельних питань документи, додані до вказаної заяви. Відтак, позивачі на момент розгляду клопотань, ніяким чином не підтверджували наявності у них будь-якого речового права на вказану земельну ділянку.

Водночас, у відзиві Департамент посилався на безпідставність твердження позивачів щодо легітимності користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою, зокрема, через сплату за неї земельного податку, адже питання його сплати, належності, правильності його перевірки (помилковості сплати) та повернення належить виключно до компетенції Державної податкової служби України, а не органу місцевого самоврядування чи Департаменту земельних ресурсів. У рамках цієї справи, зазначені позивачем податкові декларації виступають інструментом для створення юридичної «картини» правовідносин, визначають легітимне намагання отримати у власність чи у користування земельну ділянку комунальної власності. Додатково Департамент у відзиві вказав, що його помилково включено до складу відповідачів у справі, адже у разі задоволення позову, у нього не виникнуть обов`язки відносно заявника щодо скасування рішень Київської міської ради, а окремих позовних вимог до Департаменту не заявлялось.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокат Бондар Ярослав Олександрович 07 квітня року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Підтримавши доводи заяв по суті справи, поданих до суду першої інстанції, апелянт послався на недослідження судом того факту, що згідно абрису земельної ділянки інвентаризаційної справи №29692 (технічний паспорт) площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає 0,3518 га, в тому числі під будівлями 0,025 га, під городом 0,3268 га.

На абрисі земельної ділянки конкретно визначені межі, будівлі, споруди та спорудження відповідно до переліку зазначеному в договорі купівлі-продажу від 02 лютого 2001 року та договору даруванні від 02 листопада 2004 року. Огорожа позначена на плані №1-4, I.

Спірна земельна ділянка з кадастровим номером :90:048:0046 була відведена із угідь (городу) земельної ділянки домоволодіння ОСОБА_1 .

Право користування земельною ділянкою підтверджується записом в земельно-шнуровій книзі під №81, про що надана довідка №80 від 31 липня 2003 року про те, що ОСОБА_4 є мешканкою АДРЕСА_1 та є користувачем земельної ділянки в розмірі 0,37 га по АДРЕСА_1 , земельною ділянкою користується після купівлі-продажу житлового будинку у ОСОБА_5 , якому дана земельна ділянка була наділена радгоспом «Хотівський» і зареєстрована в земельно-шнуровій книзі під АДРЕСА_3 в розмірі 0,37 га.

Виділення попередньому власнику ОСОБА_5 в користування земельної ділянки у зазначеному розмірі, як працюючого в радгоспі «Хотівський» відповідало на той час чинному земельному законодавству.

Суд першої інстанції не врахував й не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 відповідно до записів у погосподарських книгах Хотівської сільської ради набула права користування земельною ділянкою, площею 0,37 га, розташованою по АДРЕСА_1 .

Законодавець не визначає, яким саме документом посвідчується речове право на земельну ділянку у цих випадках, а отже, це право може посвідчуватись будь-яким документом, виданим на законних підставах.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява від 02 лютого 2006 року на ім`я Київського міського голови від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про надання згоди на відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 під забудову із лишків земельної ділянки, яка знаходилася за адресою: АДРЕСА_1 , з виходом на АДРЕСА_1 , посвідчена приватним нотаріусом Бердес О.В., зареєстрована за №336, 337. Дана заява засвідчує вчинення ОСОБА_1 підготовчих дій (зібрання документів) для звернення до Київської міської ради з метою приватизації земельної ділянки.

Суд не звернув увагу, що ОСОБА_1 ще 2010-2014-2016 роках розроблено проект землеустрою, згідно якого земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер :90:048:0043, визначені точки координат, встановлені межові знаки. Відповідні відомості були внесені до містобудівного кадастру міста Києва, доказом чого є топозйомка 1:2000.

На підставі розробленої документації із землеустрою про відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , яка була передана в 2010 році до Головного управління земельних ресурсів КМДА, була сформована кадастрова справа А-17153 для подальшої передачі на постійно діючу комісію з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою.

В 2014-2014 році ОСОБА_1 вдруге розробив проект землеустрою, який знову був переданий до Головного управління земельних ресурсів КМДА до раніше сформованої кадастрової справи А-17153.

Також, ОСОБА_1 , як користувач спірної земельної ділянки, з 2009 до 2022 року сплачував податок за землю.

ОСОБА_1 , набув статусу землекористувача під час розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 ще в 2009 році, після чого ця документація із землеустрою була передана до кадастрової справи А-17153.

Вважає, що позиція суду про те, що сплата земельного податку не може вважатися доказом правомірного користування земельною ділянкою або свідчити про виникнення права користування на землю є неправомірною.

ОСОБА_1 використовувалась сформована земельна ділянка, тому ним, як фактичним користувачем, сплачувався земельний податок в порядку передбаченому законодавством.

Також суд при дослідженні копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №140124 від 10 квітня 2006 року, виданого Головним управління земельних ресурсів виконавчого комітету Київради (Київської міської державної адміністрації), встановив, що ОСОБА_2 на підставі рішення Київської міської ради від 12 лютого 2004 року №53/1253 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :90:048:0036, площею 0,1000 га, що розташована на АДРЕСА_1 .

Відповідно до плану меж земельної ділянки :90:048:0036 вона від точки А то точки межує з земельною ділянкою ОСОБА_12 , від точки Б до точки В - ОСОБА_6 , від точки В до точки Г - міськими землями не наданими у власність чи користування, від точки Г до точки Д - ОСОБА_5 , від точки Д до точки ОСОБА_13 , та від точки Е до точки А межує з земельною ділянкою ОСОБА_14 .

Тобто, в Державному акті станом на 2006 рік зазначено, що земельна ділянка ОСОБА_2 по межі від Д до Г межує з земельною ділянкою ОСОБА_5 . Цей факт підтверджено підписом начальника Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради на Державному акті.

ОСОБА_5 був попереднім власником домоволодіння з земельною ділянкою площею 0,37 га, та яка в подальшому була продана ОСОБА_4 (теща позивача), яка в 2006 році надала згоду на відведення земельної ділянки у власність із лишків земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В базі даних Державного земельного кадастру, користувачем і розпорядником якої є Головне управління земельних ресурсів виконавчого комітету КМДА, міститься інформація про землекористувачів, що дає підстави вважати, що Головне управління володіє інформацією, що спірна земельна ділянка в базі даних значилася за користувачем ОСОБА_5 (код ділянки 90:048:010, АДРЕСА_1 ).

Отже, на момент розробки та затвердження проекту землеустрою на користь ОСОБА_3 , спірна земельна ділянка не могла обліковуватись, як землі, не надані в користування чи постійне користування, тому як ні у ОСОБА_5 (попередній землекористувач до ОСОБА_4 ), ні у ОСОБА_4 спірна земельна ділянка не вилучалася із користування. Крім того, за неї з 2009 року постійно сплачувався земельний податок.

Окремо звертає увагу, що згідно з витягом з Державного реєстру речових право на нерухоме майно від 25 серпня 2021 року за №271699031 за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано на праві власності житловий будинок загальною площею 25,3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка ОСОБА_3 (кадастровий номер :90:048:0046) повністю обмежує доступ до ділянки ОСОБА_2 (кадастровий номер :90:048:0036). Зазначене відображено в зведеному кадастровому плані 1:500, розробленому КП «Бровариземлеустрій».

Крім того, відведена земельна ділянка накладається на проїзд (дорогу), що зазначений на викопіюванні з затвердженого детального плану території, генерального плану міста (є складовою проекту відведення), а також відображено на знімку з кадастрової карти та повністю накладається на будівлю і земельну ділянку суміжного власника ОСОБА_9 (кадастровий номер :90:048:0041), що відображено на знімку з кадастрової карти.

При прийнятті судового рішення, суд вирішив, що відсутність висновку судової земельно-технічної експертизи щодо встановлення експертним шляхом вищенаведених обставин позбавляє суд можливості зробити висновок про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Однак, це суперечить процесуальному законодавству, оскільки призначення експертизи можливе з власної ініціативи суду. Вважає, що суд, для з`ясування обставин, що мають значення для справи, мав необхідність застосувати спеціальні знання у сфері землеустрою та повинен був з власної ініціативи призначити судово земельно-технічну експертизу, що зроблено не було.

ОСОБА_3 , перед тим як виявила зацікавленість в одержані безоплатно у власність земельної ділянки, спочатку мала би фактично знайти саму земельну ділянку, яка мала би бути вільною від парканів, забудов, розміщених на ній споруд тощо.

В той же час, спірна земельна ділянка, яка була відведена ОСОБА_3 за принципом «мовчазної згоди», огороджена парканом з воротами, на ділянці розміщені будівлі, споруди, особисте побутово-господарське майно позивачів, ростуть плодові дерева.

Таким чином, не можна вважати справедливим і розумним надання земельної ділянки особі, тим більше за принципом «мовчазної згоди», яка усвідомлювала, що земельна ділянка не є вільною, а комусь належить.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 поданою представником - адвокатом Бондаром Ярославом Олександровичем на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру м. Києва та Київської області, про визнання недійсним та скасування рішення, визнання протиправною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання припиненим права власності, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Шевченко Григорій Михайлович заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року задоволено заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Бондара Я.О. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Надано можливість представнику ОСОБА_2 - адвокату Бондару Я.О. брати участь в судовому засіданні, призначеному на 07 жовтня 2025 року о 10 год. 15 хв., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Попереджено представника ОСОБА_2 - адвоката Бондара Я.О., що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Попереджено представника ОСОБА_2 - адвоката Бондара Я.О., що підтвердження особи учасника відбувається шляхом його авторизації в Системі із застосуванням електронного підпису.

У час призначений для розгляду справи апеляційний суд забезпечив проведення судового засідання в режимі відеоконференції з представником ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокатом Бондаром Я.О. Однак, у зв`язку з виникненням у представника апелянтів технічних проблем із аудіо- та відео-зв`язком, провести судове засідання у режимі відеоконференції не виявилося можливим.

Оскільки в ухвалі від 06 жовтня 2025 року суд попередив адвоката Бондара Я.О., що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання без участі належним чином повідомлених апелянтів та їх представника.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 02 лютого 2001 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , та посвідченого приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П., ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_4 придбала належний продавцю на праві власності житловий будинок з відповідними господарським і побутовими будовами та спорудами, який знаходиться на земельній ділянці в АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці, розміщений житловий будинок дерев`яний, обкладений цеглою, позначений на плані літерою «А», житловою площею 52,80 кв.м, а також слідуючі службові будови: гараж позначений на плані літерою «Б», сарай - позначений на плані літерою «В», вбиральня - позначена на плані літерою «Є», льох - позначений на плані літерою «Ж», лазня - позначена на плані літерою «К», а також спорудження позначені на плані №1-4.1.

У відповідності до пункту 2 указаного договору, відчужуване домоволодіння належало продавцю на праві власності на підставі: свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 вересня 1999 року Першою Київською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер №23-1995, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 24 вересня 1999 року під №41376 - 1/3 частина; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03 грудня 1999 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер №2-5010, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 16 грудня 1999 року під №41376 - 2/3 частини.

Розмір земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, яке продавалось ОСОБА_4 , у вказаному договорі не зазначено, копія технічної документації за якою відчужувалось вказане нерухоме майно відсутня.

02 листопада 2004 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 1.2 житловий будинок, що відчужується має наступні характеристики: нежитлова площа 57,3 кв.м, житлова площа 52,8 кв.м, рік побудови 1966, позначений у плані літерою А. Зазначений житловий будинок дерев`яний обкладений цеглою, розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га. На цій же земельній ділянці розташовані наступні будівлі та споруди: гараж, позначений у плані літерою Б; сарай, позначений у плані літерою В; вбиральня, позначена у плані літерою Е; льох, позначений у плані літерою Ж; лазня, позначена у плані літерою К; спорудження №1-4.1.

Також, вказано, що житловий будинок належить дарувальнику на праві власності: 65/100 - на підставі договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого 02 лютого 2001 року приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П.; 35/100 - на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 грудня 2001 року приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. (пункт 1.3 договору).

Відповідно до реєстраційного посвідчення №014812, виданого 28 квітня 2005 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_6 на праві приватної власності.

В матеріалах справи наявна копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_6 від 02 лютого 2006 року про надання ними своєї згоди на відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , під забудову із лишків земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з виходом на АДРЕСА_1 .

Зазначення розмірів таких лишків земельної ділянки по АДРЕСА_1 , вказана заява не містить.

На підтвердження факту користування ОСОБА_4 земельною ділянкою саме у розмірі 0,37 га, із залишків якої позивачу ОСОБА_1 планувалось відведення земельної ділянки із виходом на АДРЕСА_1 , останній надав суду довідку за №80 від 31 липня 2003 року.

За змістом указаної довідки, вона видана ОСОБА_4 як мешканці АДРЕСА_1 , у тому, що вона користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , після купівлі-продажу житлового будинку в ОСОБА_5 . Земельна ділянка наділена радгоспом «Хотівський» і зареєстрована в земельно-шнуровій книзі під №81 в розмірі 0,37 га.

02 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Київською міською радою було надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення відповідного проекту, на підтвердження чого надано копію рішення Київської міської ради «Про надання громадянину ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 » від 07 липня 2021 року за №08/231-2349/ПР.

З наданої Київською міською радою копії технічної документації із землеустрою щодо встановлення відновлення (меж) земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , убачається, що вона була розроблена ФОП ОСОБА_15 за заявою ОСОБА_1 і укладеним з ним договором від 03 вересня 2021 року, та відповідно подавалася позивачем для затвердження відповідачем.

У зазначеному проекті, окрім, матеріалів перенесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), також наявні копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 серпня 2021 року, копія технічного паспорта на будинок садибного типу від 15 липня 2021 року, а також витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :90:048:0046, державна реєстрація якої була здійснена 26 лютого 2019 року на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, виготовленої ФОП ОСОБА_16 .

Згідно листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30 листопада 2021 року за №05716-31933 позивача ОСОБА_1 за результатами розгляду технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) було повідомлено про те, що відповідно до рішення Київської міської ради від 07 жовтня 2021 року №2771/2812 земельна ділянка на АДРЕСА_1 площею 0,1000 га (кадастровий номер :90:048:0046) передана у власність гр. ОСОБА_3 . У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 повідомлено про можливість повернення документації із землеустрою засобами поштового зв`язку за окремим зверненням на вказану у ньому адресу.

Також судом першої інстанції встановлено, що 09 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернулася до Київської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , орієнтовним розміром 0,1 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. До вказаного клопотання додала графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування і розміру земельної ділянки.

У заяві від 13 березня 2018 року до Київської міської ради ОСОБА_3 повідомила, оскільки у місячний строк з дня реєстрації клопотання рада не надала ані дозволу на розроблення документації із землеустрою, ані вмотивованої відмови у його надання, ОСОБА_3 відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку замовила розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що повідомила Київську міську раду. До вказаного листа ОСОБА_3 було додано копію договору від 12 березня 2018 року, укладеного із ФОП ОСОБА_16 , про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовної площі 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наявної в матеріалах проекту довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 12 червня 2018 року за №97-26-0.5-1663/35-18, виданої Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1000 га, відноситься до земель, не наданих у власність або постійне користування в межах населених пунктів.

Згідно наявного плану встановлених меж земельної ділянки та опису її меж, вона межує: від точки А до точки Б з земельною ділянкою ОСОБА_9 (кадастровий номер :90:048:0041); від точки Б до В - з землями у користуванні ОСОБА_11 ; від точки В до Г - з земельною ділянкою ОСОБА_2 (кадастровий номер :90:048:0036); від точки Г до Д - з земельною ділянкою у власності ОСОБА_6 (кадастровий номер :90:048:0012); від точки Д до А - з міськими землями загального користування (проїзд).

У складі проекту землеустрою також наявний акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 24 липня 2018 року, відповідно до якого межі земельної ділянки, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка у кількості 3 шт. Межові знаки пред`явлені та передані на зберігання ОСОБА_3 , власники/користувачі суміжних ділянок: ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , на закріплення на місцевості меж спірної земельної ділянки не з`явилися, хоча попередньо повідомлялися про це шляхом розміщення виконавцем робіт оголошення в газеті.

З наданого в матеріали справи витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26 лютого 2019 року №НВ-019 установлено, що земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер :90:048:0046, яка розташована по АДРЕСА_1 , була сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві 26.02.2019 року на підставі розробленого відповідачем ОСОБА_17 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Даний проект землеустрою ОСОБА_3 погоджений відповідним висновком Департаменту за №18-0335-В, де замовника було зобов`язано виконати вимоги, викладені в листі Департаменту від 16 лютого 2018 року. Також, проект погоджений висновком експерта державної експертизи (ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 31 січня 2019 року №576/82-19) та листом-висновком Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 жовтня 2019 року №05716-20099.

14 квітня 2021 року Департаментом земельних ресурсів Київської міської ради було зареєстровано заяву ОСОБА_3 про надання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :90:048:0046. Відповідно, до вказаної заяви ОСОБА_3 подавався відповідачу оригінал проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки разом із доданими висновками щодо його погодження.

Рішенням Київської міської ради від 07 жовтня 2021 року за №2771/2812 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код КВЦПЗ - 02.01), заява ДЦ від 14 квітня 2021 року №72049-01-03, справа №553439065. Передано гр. ОСОБА_3 , за умови виконання пункту 3 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер :90:048:0046) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (код КВЦПЗ - 02.01) на АДРЕСА_1 із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва.

З пояснювальної записки №ПЗН-21288 від 16 квітня 2021 року до проекту вищевказаного рішення убачається, що за особливими характеристиками спірної земельної ділянки, вона вільна від капітальної забудови, належить до території житлової садибної забудови та земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, не входить до зеленої зони. За даними Міського земельного кадастру земельна ділянка обліковується як землі не надані у власність чи користування.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 листопада 2023 року за №352893791, 07 лютого 2022 року за ОСОБА_3 було проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :90:048:0046, площею 0,1 га.

Вирішуючи спір у справі суд першої інстанції вважав, що надана позивачем копія заяви від 12 січня 2006 року про передачу земельної ділянки площею 0,1 га у приватну власність із лишків земельної діяльності, яка була отримана Київською міською державною адміністрацією 03 лютого 2006 року, а також копія реєстраційного листа документації з землеустрою від 23 березня 2010 року не підтверджують реалізації ОСОБА_1 визначених статтями 22, 116, 118 ЗК України процедур щодо безоплатної передачі земельної ділянки державної та комунальної власності у власність.

Окрім того, у матеріалах справи відсутні докази виготовлення та передання ОСОБА_1 на затвердження до Київської міської ради проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 . В матеріалах справа наявна саме копія технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . У той же час, зазначені у земельному законодавстві поняття «проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок» та «технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» не є тотожними, однаковими за своїм змістом та відповідно за процедурою виконання цієї документації. Докази набуття позивачем ОСОБА_1 права користування спірною земельною ділянкою у матеріалах справи відсутні, а викладені у позовній заяві посилання щодо її відведення ОСОБА_3 зі складу угідь земельної ділянки позивача ОСОБА_1 взагалі нічим не підтверджуються, оскільки доказів на підтвердження факту перебування її у власності останнього суду взагалі не надано. Відтак, у даному провадженні, без надання відповідних первинних документів за якими до первісного користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 , перейшло право користування земельною ділянкою, на якому розташоване придбане ОСОБА_4 домоволодіння, неможливо достеменно встановити у якому саме розмірі до останньої перейшло право користування земельною ділянкою, та за рахунок залишків якої, на переконання позивачів, відповідачу ОСОБА_8 фактично було передано у власність спірну земельну ділянку за оспорюваним рішенням Київської міської ради від 07 жовтня 2021 року.

Посилаючись на факт користування ОСОБА_4 , як попереднім власником домоволодіння за вищевказаною адресою, земельною ділянкою у заявленому розміру, в обґрунтування вимог позову у цій частині в матеріали справи не було надано доказів в яких саме межах була сформована така ділянка та чи на неї взагалі накладається спірна земельна ділянка з кадастровим номером :90:048:0046. Отже, в матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі межі набутої в користування ОСОБА_4 земельної ділянки в натурі як станом на день придбання вказаного вище домоволодіння, так і станом на момент звернення до суду з позовом. Тобто метричні дані земельної ділянки, зокрема місцеположення поворотних точок її меж, не встановлені на місцевості та не закріплені межовими знаками.

Таким чином, доводи позивачів про затвердження проекту землеустрою щодо відведення відповідачу ОСОБА_3 спірної земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :90:048:0046 та передача її у власність останній за рахунок земельної ділянки, яка була набута у користування ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 01 лютого 2001 року, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Зважаючи на подані сторонами в ході судового розгляду докази, а також ураховуючи той факт, що формування земельної ділянки з конкретно визначеними межами здійснено саме на підставі проекту землеустрою ОСОБА_3 (стаття 79-1 ЗК України, стаття 50 Закону України «Про землеустрій»), Київська міська рада у відповідності до наданих їй повноважень ухвалила рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Таким чином, у позивача ОСОБА_1 відсутнє право на захист його законних очікувань щодо оформлення права власності саме на спірну земельну ділянку, оскільки ОСОБА_3 раніше за позивача ОСОБА_1 вчинила юридично значущі дії щодо вирішення питання про отримання у майбутньому права власності на це майно: раніше закінчила розробку проекту землеустрою спірної земельної ділянки, за її заявою сформовано земельну ділянку та, як наслідок, ухвалено рішення про затвердження проекту землеустрою за нею. Посилання позивача про те, що ОСОБА_1 з 2006 року виявив інтерес до приватизації спірної земельної ділянки та відповідно звертався до виконавчого органу Київської міської ради задля реалізації цього права, не підтверджуються відповідними доказами.

Що стосується обґрунтування позовних вимог тим, що спірною земельною ділянкою позивач ОСОБА_1 та його родина користуються тривалий час, на ній знаходиться нерухоме майно та паркан, то суд звернув увагу, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року №1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Зважаючи на те, що позивачами в ході розгляду справи не було доведено факту входження спірної земельної ділянки до складу ділянки по АДРЕСА_1 , право користування якої набула теща ОСОБА_1 - ОСОБА_4 після придбання домоволодіння за цією адресою у 2001 році (яка надалі дала згоду на відведення позивачу земельної ділянки із лишків набутої ділянки), суд також убачав суперечливими твердження позивачів щодо невідповідності розробленого на замовлення ОСОБА_8 проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у частині зазначення в ньому відомостей про відсутність на ній нерухомого майна.

Так, за наданої відповідачем копії проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_17 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , убачається, що під час його виготовлення у 2018 році, за отриманими схемами, викопіюваннями, витягами фрагментів схема чинної містобудівної документації та ортофото плану не прослідковувалося розміщення на спірній земельній ділянці будь-якої забудови.

Водночас, у виготовленій у 2021 році ОСОБА_1 технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 , наявний витяг з Державного реєстру речових право на нерухоме майно від 25 серпня 2021 року за №271699031.

З указаного витягу убачається, що 19 серпня 2021 року позивачем ОСОБА_1 було здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 25,3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, така реєстрація була проведена ОСОБА_1 в час, коли ОСОБА_3 вже було подано на затвердження до Київської міської ради проект землеустрою щодо відведення їй спірної земельної ділянки, та проект такого рішення з 11 травня 2021 року знаходився на розгляді ради, про що не міг не знати позивач, так як указана інформація містилася у пояснювальній записці до проекту рішення Київської міської ради про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за спірною адресою.

Окрім того, підставою для проведення державної реєстрації у витязі вказаний технічний паспорт від 15 липня 2021 року, виданий ФОП ОСОБА_18 , та довідка про показники об`єкта нерухомості майна №150721/1 від 15 липня 2021 року, також видана ФОП ОСОБА_18 .

Втім, за змістом долученої до проекту копії згаданого вище технічного паспорту значиться, що вказаний житловий будинок був зведений у 1990 році, в той час коли за твердженнями ОСОБА_1 він з родиною користується спірною ділянкою з 2001 року.

Будь-які відомості щодо наявності у ОСОБА_1 права користування спірною ділянкою разом із можливо зведеним на ній житловим будинком у 1990 році та до придбання його тещею домоволодіння позовна заява та матеріали справи взагалі не містять.

Водночас, за твердженнями позивачів, спірна земельна ділянка була виділена відповідачу за рахунок частини земельної ділянки (городу) з угідь домоволодіння ОСОБА_1 , тобто домоволодіння, придбаного тещею позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_19 .

Але, з окремо наданих сторінок технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , який був виготовлений 23 липня 2004 року, взагалі відсутнє зображення вказаного житлового будинку, що заявлений як збудований у 1990 році.

З наданих позивачем ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог позову доказів, а також, зважаючи на наявну в матеріалах справи копію проекту землеустрою ОСОБА_3 , де міститься фрагмент генерального плану м. Києва на період до 2020 року та його приміської зони, суд позбавлений можливості перевірити та встановити той факт, що виділена частина земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 порушує його право власності, створюються перешкоди щодо проходу, проїзду чи іншим чином порушуються права чи законні інтереси безпосередньо позивача ОСОБА_2 .

Тому, з урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами того, що оскаржуване рішення Київської міської ради порушує його право власності, хоча це є його процесуальним обов`язком у спірних правовідносинах.

Крім того, на думку місцевого суду, аргументи позивача ОСОБА_2 про відсутність проїзду до його земельної ділянки не можуть бути підставою для визнання недійсним оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, внаслідок чого відповідач ОСОБА_3 втратить право власності на всю земельну ділянку, однак позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю або про встановлення відповідного земельного сервітуту.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 та способу захисту його прав

Способи захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України та зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі №923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі №904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц та інші).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20).

Звертаючись до суду, ОСОБА_2 вказував, що виділена ОСОБА_3 земельна ділянка кадастровий номер :90:048:0046 повністю обмежує доступ до належної йому земельної ділянки кадастровий номер :90:048:0036. Відведена земельна ділянка накладається на проїзд (дорогу), що обмежує позивачу здійснювати вільно правомочності власника своєї земельної ділянки.

Поряд з цим, як правильно визначив місцевий суд, доказів на підтвердження порушення свої прав позивач не надав.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Стаття 105 ЦПК України визначає випадки, у яких призначення експертизи судом є обов`язковим, а саме: у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами або якщо у справі необхідно встановити характер і ступінь ушкодження здоров`я, психічний стан особи, вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Вказана справа не відноситься до тих, у яких призначення експертизи є обов`язковим, а тому суд не мав права у цій справі ініціювати збирання нових доказів шляхом призначення експертизи за власною ініціативою, що спростовує доводи апелянта у цій частині.

Додатково, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина 2 статті 386 ЦК України).

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо) (стаття 404 ЦК України).

З огляду на обставини цієї справи, підстави та мотиви позову ОСОБА_2 , позовні вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Київської міської ради від 07 жовтня 2021 року за №2771/2812, визнання протиправною та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :90:048:0046 площею 0,10 га, що розташована по АДРЕСА_1 та визнання припиненим права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку не призведе до поновлення порушеного права ОСОБА_2 . Належним способом захисту порушених прав останнього на вільне користування належним нерухомим майном у такому випадку є пред`явлення негаторного позову - про усунення перешкод у здійсненні прав користування та розпорядження цим майном, або ж у позасудовому порядку шляхом укладення договору земельного сервітуту у встановленому законом порядку.

Отже висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у зв`язку з їх недоведеністю та невірно обраним способом захисту є цілком законним та обгрунтованим.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1

Частиною 1 статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно із п. п. «а», «в» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта статті 116 ЗК України).

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

За змістом частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).

Відповідно до частин восьмої та дев`ятої статті 118 ЗК України проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої та шостої статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Дозвіл на розроблення проекту землеустрою означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, щоб мати змогу у подальшому точно визначити предмет, який планується набути право власності. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність у майбутньому.

Рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі №380/624/16-ц, від 29 вересня 2020 року в справі №688/2908/16-ц, Верховного Суду від 22 лютого 2024 року в справі №673/554/21 та інші).).

Лише факт звернення особи до компетентного органу з метою реалізації нею свого права на отримання земельної ділянки не підтверджує виникнення у такої особи обґрунтованого права на звернення до суду в разі надання у власність земельної ділянки, на яку вона претендувала, іншій особі.Вирішення питання про передачу особі у власність земельної ділянки має здійснюватися із дотриманням принципів добросовісності та розумності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц).

За змістом статті 118 ЗК України завершальним етапом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок є саме затвердження проєкту землеустрою та передача (надання) земельної ділянки у власність. Таким чином, реальні законні сподівання на оформлення права власності на земельну ділянку виникають не після отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою, чи погодження проєкту у порядку статті 186-1 ЗК України, а саме з моменту звернення до відповідного органу виконавчої влади, чи органу місцевого самоврядування із проханням затвердити погоджений проєкт землеустрою та передання земельної ділянки.

Такі висновки Верховний Суд сформулював у постановах від 27 березня 2024 року в справі №695/1038/22, від 11 квітня 2024 року в справі №607/10862/22 та від 02 червня 2021 року в справі №700/316/20-ц.

Відповідно до статті 20 ЗК Української РСР 1970 року документами, що стверджують право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Згідно зі статтею 21 ЗК Української РСР 1970 року видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів.

Статтею 77 ЗК Української РСР 1970 року було передбачено надання радгоспами та іншими державними сільськогосподарськами підприємствами, організаціями і установами присадибних ділянок або городів із земель, призначених для цієї мети, постійним робітникам і службовцям, а також вчителям, лікарям та іншим спеціалістам, які працюють і проживають у сільській місцевості. Надання присадибних ділянок або городів провадилося на основі рішення адміністрації радгоспів та інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ.

Водночас, положеннями статті 78 ЗК Української РСР 1970 року визначалися розміри присадибного землекористування робітників, службовців і інших громадян, які проживають у сільській місцевості, де зокрема, пунктом 1 частини першої цієї статі передбачалося, що постійним робітникам, спеціалістам та службовцям радгоспів і лісових господарств - не більше 0,40 гектара, а на поливних землях і в радгоспах Південного берега Криму - не більше 0,15 гектара на сім`ю; за робітниками радгоспів, які постійно проживають на території цих господарств, але працюють в них сезонно за неможливістю надати їм постійну роботу, присадибні ділянки зберігаються в таких же розмірах, як і за постійними робітниками.

За пунктом 3 частини першої статті 78 ЗК Української РСР 1970 року всі інші робітники і службовці, які проживають у сільській місцевості, але не працюють у сільському господарстві користуються присадибними земельними ділянками, включаючи площу, зайняту будівлями, - не більше 0,15 гектара, а на поливних землях - не більше 0,08 гектара на сім`ю.

Частиною другою вказаної норми визначалось, що присадибні ділянки в попередніх розмірах зберігаються за вказаними в пунктах 1 і 2 частини першої цієї статті робітниками і службовцями при переході їх на пенсію по старості чи інвалідності, а також за сім`ями робітників і службовців, що призвані на дійсну строкову службу в ряди Збройних Сил СРСР або пішли вчитися, - на весь строк перебування на військовій службі або в учбовому закладі.

В той же час, статтею 81 ЗК Української РСР 1970 року було встановлено, що робітникам, спеціалістам та службовцям радгоспів і інших державних сільськогосподарських підприємств, організацій і установ, які залишили в них роботу, розмір присадибної ділянки зменшується до норм, встановлених пунктом 3 частини першої статті 78 цього Кодексу, якщо вони не мають права користування присадибною ділянкою в більших розмірах з інших підстав, передбачених зазначеною статтею.

Отже, положеннями вищевказаного законодавства, на дію якого посилались позивачі під час набуття попереднім власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , передбачалось отримання у користування працівниками радгоспів земельних ділянок у різних розмірах, що у подальшому могло бути зменшеним у разі залишення ними роботи.

Відповідно до частини першої статті 90 ЗК Української РСР 1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Пункт 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Разом з тим, відповідно до статті 7 ЗК України 1990 року (яка була чинною на момент укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п`яти років. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Згідно із статтею 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, зокрема на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

У пункті 7 Перехідних положень ЗК України зазначено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Втім, статтею 30 ЗК України 1990 року було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Частиною другою статті 67 ЗК України 1990 року передбачалося, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Відповідно до п. 1.2 договору дарування житлового будинку від 02 листопада 2004 року ОСОБА_6 набувала у власність житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, тобто в межах норми приватизації.

Такого ж розміру земельну ділянку з кадастровим номером :90:048:0036 набув позивач ОСОБА_2 на підставі рішення Київської міської ради від 12 лютого 2004 року №53/1253.

Отже, посилання апелянтів на те, що право користування ОСОБА_4 земельною ділянкою в розмірі 0,37 га по АДРЕСА_1 підтверджується записом в земельно-шнуровій книзі під №81, про що надана довідка №80 від 31 липня 2003 року колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вказана довідка у розумінні земельного законодавства, чинного на час набуття ОСОБА_4 права власності на будинок, не була належним документом, який підтверджує наявність у неї права користування земельною ділянкою у розмірі 0,37 га, у т.ч наявність згоди Київської міської ради як розпорядника земель комунальної власності на передання їй у користування земельної ділянки у розмірі більшому, ніж належить за Законом.

Доказів на підтвердження того, що за ОСОБА_4 або ж ОСОБА_6 як постійними робітниками, спеціалістами та службовцями радгоспів і лісових господарств (або ж що вони такими були) зберігалося право на користування земельними ділянками у надлишковому розмірі, апелянти не надали ні суду першої ні суду апеляційної інстанцій.

В той же час, на підставі діючого на той час законодавства, надлишки земельної ділянки в розмірі 0,27 га по АДРЕСА_1 після переходу права власності на будинок від ОСОБА_5 (особи, яка мала право на отримання у користування земельної ділянки у розмірі більшому ніж 0,1 га) до ОСОБА_4 , перейшли в комунальну власність, у зв`язку з чим Київська міська рада набула правомочності розпорядження цим майном як комунальним, у т.ч. щодо передачі у власність/ користування громадянам України. Доказів про те, що ОСОБА_4 після набуття у власність будинковолодіння зверталася до органу місцевого самоврядування з метою отримання у користування земельної ділянки понад передбачені законом норми і такі були їй передані матеріали справи не містять.

Вирішуючи справу, місцевий суд правомірно зазначив, що: з 01 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 02 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року №1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Таким чином, за відсутності доказів набуття ОСОБА_1 права користування спірною земельною ділянкою, доводи щодо її відведення ОСОБА_3 зі складу угідь земельної ділянки позивача ОСОБА_1 є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Надаючи оцінку наданій ОСОБА_1 копії заяви від 12 січня 2006 року про передачу земельної ділянки площею 0,1 га у приватну власність із лишків земельної діяльності, яка була отримана Київською міською державною адміністрацією 03 лютого 2006 року, а також копії реєстраційного листа документації з землеустрою від 23 березня 2010 року, місцевий суд обґрунтовано виснував, що вони не підтверджують реалізації ОСОБА_1 визначених статтями 22, 116, 118 ЗК України процедур щодо безоплатної передачі земельної ділянки за відсутності доказів виготовлення та передання ОСОБА_1 на затвердження до Київської міської ради проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що свідчить про невчинення позивачем усіх необхідних дій для завершення процедури приватизації земельної ділянки.

Крім того, апеляційний суд розцінює критично доводи апелянта про те, що починаючи з 2006 року по 2021 рік, позивач ОСОБА_1 вчиняв всі можливі дії щодо приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки подані ним докази, що є у матеріалах справи і на які позивач посилається як на реалізацію ним процедури щодо безоплатної передачі земельної ділянки, зокрема, акт прийомки передачі межових знаків на зберігання датований 24 вересня 2014 року. Інших, будь яких належних та допустимих доказів про те, що позивач був зацікавлений і мав наміри завершувати процедуру приватизації земельної ділянки аж до 02 червня 2021 року (тобто майже сім років) матеріали справи не містять. Доказів оскарження дій відповідачів щодо тривалого нерозгляду його звернень матеріали справи також не містять.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги, що ОСОБА_3 розпочала процедуру приватизації спірної земельної ділянки у 2018 року, пройшла її у повному обсязі відповідно до норм діючого законодавства і завершила раніше від позивача ОСОБА_1 .

За встановлених обставин апеляційний суд виснує, що сам лише факт звернення позивача до компетентного органу з метою реалізації свого права на отримання земельної ділянки у 2006 році не підтверджує виникнення у останнього обґрунтованого права на звернення до суду у зв`язку з наданням у власність земельної ділянки ОСОБА_3 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц).

Отже, на думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подану представником - адвокатом Бондаром Ярославом Олександровичем - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова