ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/422/25 Номер провадження 22-ц/814/2656/25Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

22 січня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди, мотивуючи свій позов тим, що 10 березня 2022 року вона вступила до лав Збройних Сил України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10 березня 2022 року № 34 вона була зарахована на військову службу до військової частини НОМЕР_1 на посаду бойового медика 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти.

01 квітня 2022 року їй було присвоєно звання молодшого сержанта, а 16 грудня 2024 року переведена для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 на посаду помічника командира батальйону з правової роботи.

29 липня 2024 року їй присвоєно чергове військове звання лейтенанта юстиції.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633 від 11 квітня 2024 року, який набрав чинності 18 травня 2024 року, було внесено зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232, зокрема, до статті 26 щодо підстав, які надають право військовослужбовцям, за наявності інвалідності, право на звільнення з військової служби.

Враховуючи зазначені зміни, 25 липня 2024 року до стройової частини військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення та копії документів, що підтверджують підстави звільнення.

Не дочекавшись відповідної відповіді на рапорт, 03 жовтня 2024 року позивач звернулася зі зверненням «гарячу лінію МОУ», яке зареєстрували під №ЛИ17880527. Відповідь так і не отримала.

15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подала письмове звернення, яке зареєстрували на сайті Міністерства оборони України на розділі Електронні звернення громадян під №ЛИ17942367.

18 жовтня 2024 року позивач подала письмове звернення, яке зареєстрували на сайті Міністерства оборони України на розділі Електронні звернення громадян під №ЛИ17942367, на яке відповіді також не отримала.

20 листопада 2024 року поштовим відправленням позивачем було надіслано на електронну адресу Міністерства оборони України скаргу на дії посадових осіб стосовно відсутності відповідей на її рапорт про звільнення та на її звернення.

Звільнена ОСОБА_1 була 20 грудня 2024 року, тобто через 147 днів з дня подачі рапорту.

Весь цей час вона постійно перебувала у стані пригнічення з відчуттям розпачу та відчаю. Вважає, що своєю протиправною бездіяльністю відповідач порушив її права та завдав їй значної моральної шкоди, що спричинило психічний розлад її здоров`я, які, в свою чергу, потребують тривалого лікування.

Враховуючи присутність психологічного травмуючого фактору, користуючись принципами розумності та справедливості, розмір моральної шкоди позивач оцінює 250000 грн та просить суд його стягнути з Міністерства оборони України на свою користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що з урахуванням характеру та часу дії правопорушення щодо не звільнення позивача, відсутності доказів щодо доведення глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб Міністерства оборони України у завданні моральної шкоди, а також звільнення позивача сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погодившись з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2025 року, його в апеляційному порядку оскаржила позивач, яка в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позиція учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильною оцінкою наданих доказів і встановлених юридичних фактів, а також, з порушенням норм процесуального та матеріального права.

На думка скаржника, суд першої інстанції не належало надав правову оцінку не передумові (розгляд рапорту), а саме підставі (відсутність відповідей на звернення) виникнення позовних вимог.

Вказує, що дана справа взагалі по суті не вирішена, а рішення складене з очевидним формалізмом.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2025 року без змін.

Відповідач зазначає, що позивачем не доведено факт завдання їй моральної шкоди та наявність прямого причинного зв`язку між цією шкодою та саме бездіяльністю відповідача.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила скасувати рішення суду першої інстанції.

Інші учасники процесу були належним чином повідомленими про розгляд у справі в судове засідання не з`явилися.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що 10 березня 2022 року позивач ОСОБА_1 добровільно вступила до лав Збройних Сил України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10 березня 2022 року №34 ОСОБА_1 була зарахована на військову службу до військової частини НОМЕР_1 на посаду бойового медика 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти.

01 квітня 2022 року позивачу було присвоєно звання молодшого сержанта.

16 грудня 2024 року ОСОБА_1 була переведена для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 на посаду помічника командира батальйону з правової роботи.

29 липня 2024 року ОСОБА_1 присвоєно чергове військове звання - лейтенанта юстиції.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633 від 11 квітня 2024 року, який набрав чинності 18 травня 2024 року, було внесено зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232, зокрема, до статті 26 щодо підстав, які надають право військовослужбовцям, за наявності інвалідності, право на звільнення з військової служби.

25 липня 2024 року до стройової частини в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення та копії документів, що підтверджують підстави звільнення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 06 листопада 2024 року № 883 ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до підпункту «б» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позиція апеляційного суду

Відповідно до статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Статтями 1173, 1174 цього Кодексу передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як було вказано вище, місцевий суд відмовляючи у стягненні морально шкоди вказав, що з урахуванням характеру та часу дії правопорушення щодо не звільнення позивача, відсутності доказів щодо доведення глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб Міністерства оборони України у завданні моральної шкоди, а також звільнення позивача сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У справах про відшкодування моральної шкоди у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 у справі №214/7462/20).

Звертаючись з позовною заявою у даній справі ОСОБА_1 вказувала, що через бездіяльність відповідача вона відчувала страждання та приниження, а також була змушена звернутися за допомогою до лікарів, на підтвердження чого було надані відповідні медичні довідки (а.с. 16-18).

Слід зауважити, що надані довідки не доводять спричинення ОСОБА_1 моральних страждань внаслідок бездіяльності відповідача, оскільки в них не вказані причини захворювання, та причинно-наслідковий зв`язок з бездіяльністю відповідача.

Крім того, з довідки КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» від 16 січня 2025 року № 287/33.1-15 вбачається діагноз, який взагалі не відноситься до обставин викладених в позовній заяві.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 вказувала, що підставою для звернення до суду з позовом стало тривале, а саме протягом 147 днів, не звільнення позивача з місця служби, що стало підставою для звернень до Міністерства оборони, з метою пришвидшення вирішення цього питання.

На підтвердження бездіяльності відповідача була надано скарга на дії посадових осіб, яка датована 20 листопада 2024 року (а.с. 14-15) інших доказів на підтвердження звернення зі скаргами на дії відповідача суду надано не було.

Крім того, у вище згадуваній скарзі було порушено питання про не звільнення позивача з військової частини.

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу, що питання яке було порушено у скарзі від 20 листопада 2024 року, а саме не розгляд рапорту про звільнення вже було вирішено позивача звільнено з військової частити НОМЕР_3 06 листопада 2024 року, наказ № 883, про що ОСОБА_1 було повідомлено листом від 07 листопада 2025 року за № 502/2/1/1/3192 (а.с. 82), тобто будь яких підстав для скарги не було, оскільки питання звільнення з військової служби було вирішено.

Слід зауважити, що будь яких інших скарг, які б підтверджували бездіяльність відповідача позивачем, в обґрунтовування позовних вимог, надано не було.

Докази звернення до відповідача ОСОБА_1 було надано у відповіді на відзив, коли відповідач акцентував на цьому увагу суду першої інстанції (а.с. 60-65).

Відповідно до частини другої статті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною четвертою вище вказано статті передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

В той же час, відповідно до частини восьмої статі 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Позивач не аргументувала, чому докази на підтвердження позовних вимог нею були подані не у визначений статтею 83 ЦПК України строк.

Також слід звернути увагу, що обґрунтування позовних вимог, де було зроблено акцент на строках розгляду рапорту про звільнення та вимоги апеляційної скарги, де позивач акцентує увагу, що відповідач завдав їй моральних страждань не даючи відповідь на звернення - різняться.

Колегія суддів зазначає, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, у позові та в апеляційній скарзі позивач вказувала, що така шкода спричинила психічні розлади здоров`я, які потребують тривалого лікування.

Слід звернути увагу, що наведені позивачами обставини не дають підстав для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки самі по собі не свідчать про завдання їм моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку, визначену законодавством. Позивачами не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між такими моральними стражданнями та діями відповідача.

Протиправною бездіяльність відповідача за фактом вказаним позивачем у позові не визнавалася.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням викладеного, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов, у цілому правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення моральної шкоди, проте, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що така відмова ґрунтується на інших, зазначених вище, підставах.

Відповідно оскаржуване рішення суду належить змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює судове рішення в частині мотивів, не скасовуючи рішення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2025 року в резолютивній частині щодо відмови у задоволенні позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 жовтня 2025 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко