ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 461/6392/24

провадження № 61-2383св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігор Ярославович,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокатка Прокоп Юлія Романівна, на рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 вересня 2024 року у складі судді Кротової О. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у складі колегії суддів Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кулиняка І. Я. (далі - приватний нотаріус Львівського МНО), Нікітіна П. В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький І. М. (далі - приватний виконавець Білецький І. М.), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 05 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму 1 019 730,12 грн.

Позивач зазначав, що повернув частину коштів, однак розписки на підтвердження цього відсутні, оскільки вони з ОСОБА_2 були товаришами та довіряли один одному.

26 липня 2024 року позивачу стало відомо про відкриття 07 липня 2024 року приватним виконавцем Білецьким І. М. виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису від 24 травня 2024 року № 2455, виданого приватним нотаріусом Львівського МНО Кулиняком І. Я., про стягнення боргу.

ОСОБА_1 вважав, що виконавчий напис видано незаконно, його слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з договором позики сума позики становила 1 019 730,12 грн, однак виконавчий лист видано на суму 1 485 042,60 грн.

Позивач вважав, що виконавчий напис здійснено без дотримання вимог Закону України «Про нотаріат» та без первинних документів, які б свідчили про безспірність заборгованості, на час його вчинення.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається шляхом надсилання повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням заяви про зміну позовної заяви просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 24 травня 2024 року № 2455, виданий приватним нотаріусом Львівського МНО Кулиняком І. Я., про стягнення боргу з ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Галицький районний суд міста Львова рішенням від 26 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнив.

Визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Львіського МНО Кулиняка І. Я. від 24 травня 2024 року, зареєстрований в реєстрі за № 2455, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 1 485 042,60 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Львівського МНО Кулиняка І. Я. відмовив.

Вирішив питання судових витрат.

Львівський апеляційний суд постановою від 30 січня 2025 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 вересня 2024 року залишив без змін.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що порушення порядку вчинення виконавчого напису є самостійною підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Суди виснували, що виконавчий напис вчинений з порушенням порядку повідомлення боржника про усунення порушень боргового зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Львівського МНО Кулиняка І. Я., суди керувалися тим, що справи щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів, отже, приватний нотаріус є неналежним відповідачем у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2025 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокатка Прокоп Ю. Р., просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати в частині визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивач посилається на:

на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах);

на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди помилково виснували про порушення порядку вчинення спірного виконавчого напису, зокрема щодо необхідності дотримання тридцятиденного строку з моменту направлення боржнику вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Між позивачем та ОСОБА_2 боргові зобов`язання виникли на підставі договору позики водночас суди вважали наявність між сторонами іпотечних зобов`язань, що не відповідає дійсності.

Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не визначили характер спірних правовідносин, не врахували підстави та предмет позову, не дослідили наявні у справі докази і не надали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили судові рішення, які не відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 05 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Волинською Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 1136.

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв у власність кошти в сумі 1 019 730,12 грн, що еквівалентно 37 200,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на день укладення договору (1 долар США відповідає 27,4121 грн).

Кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані ОСОБА_1 до підписання зазначеного договору, що підтверджується власноручно виготовленою позивачем розпискою в момент передачі йому коштів у позику.

Відповідно до пункту 2 договору зазначену суму позики ОСОБА_1 зобов`язується повернути ОСОБА_2 готівкою в строк до 05 липня 2022 року без нарахування процентів (відсотків). Позичальник вправі повернути позику як повністю однією сумою, так і частинами протягом дії даного договору (з урахуванням курсових різниць (коливання) курсу національної валюти по відношенню до долара США, таким чином, щоб в кінцевому розрахунку загальна сума боргу, повернутого в національній валюті, була еквівалентна 37 200,00 доларів США, перерахунок яких здійснюється станом на день повернення кожної частини позики.

24 травня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кулиняка І. Я. із заявою, у якій, у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 коштів за договором позики від 05 липня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Волинською Л. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1136, просив вчинити виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 коштів в розмірі, що еквівалентно 37 200,00 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на 24 травня 2024 року.

Крім заяви ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Львівського МНО Кулиняку І. Я. договір позики від 05 липня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Волинською Л. В., зареєстрований в реєстрі за № 1136, розписку ОСОБА_1 від 05 липня 2021 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в позику, вимогу про повернення боргу від 01 травня 2024 року, надіслану на адресу ОСОБА_1 цінним листом.

24 травня 2024 року приватний нотаріус Львівського МНО Кулиняк І. Я. вчинив виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 2455. Запропонував стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 485 042,60 грн, що еквівалентно 37 200,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 24 травня 2024 року, згідно з договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського МНО Волинською Л. В. 05 липня 2021 року, в реєстрі зареєстровано за № 1136.

Приватний виконавець Білецький І. М. постановою від 10 липня 2024 року відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Львівського МНО Кулиняка І. Я. від 24 травня 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2455, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 485 042,60 грн, що еквівалентно 37 200,00 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 24 травня 2024 року, згідно з договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського МНО Волинською Л. В. 05 липня 2021 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зі змісту касаційної скарги убачається, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду оскаржуються в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_2 . В іншій частині рішення судів не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закон України «Про нотаріат».

Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначено у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5 у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить аналогічні правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Згідно з підпунктом 2.1 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5).

Згідно з підпунктами 3.2, 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік № 1172).

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку № 1172. Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку № 296/5.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Верховний Суд у постановах від 27 серпня 2020 року в справі № 554/6777/17 (провадження № 61-19494св18), від 11 жовтня 2023 року в справі № 344/13138/21 (провадження № 61-5577св23) виснував, що в нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджує безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором).

Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів:

перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса;

другий етап - учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимога про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису).

Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) вказала, відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Зазначені висновки є релевантними до обставин цієї справи, оскільки стосуються питання застосування підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 щодо повідомлення кредитором (позикодавцем) боржника (позичальника) під час стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Суди встановили, що 02 травня 2024 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 направив вимогу про повернення боргу, на підтвердження чого подав приватному нотаріусу опис вкладення до цінного листа, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Зазначена вимога не була вручена боржнику ОСОБА_1 . Причини невручення вказаного поштового відправлення не вказані.

Отже, на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису (24 травня 2024 року) про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 1 485 042,60 грн були відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 за місцем його реєстрації / проживання вимоги про усунення порушень за договором позики, що позбавило його права подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або оспорити вимоги позикодавця, що свідчить про порушення приватним нотаріусом підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5.

Крім того, не було дотримано положення підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5, а саме, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушень.

Отже, фактичного повідомлення боржника кредитором про намір вчинити виконавчий напис на нотаріально посвідченому договорі позики не відбулося.

Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису та порядку повідомлення боржника щодо вимоги про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про невиконання приватним нотаріусом вимог підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 щодо належного повідомлення боржника, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно застосували норму матеріального права, зокрема підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5, та застосували нерелевантні висновки Верховного Суду, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх постановах висновки щодо застосування підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5, а саме, що в нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису).

Отже, повідомлення надіслане стягувачем боржнику, яке є документом, що підтверджують безспірність заборгованості, обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором).

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року в справі № 758/14101/16-ц.

На підставі викладеного колегія суддів не встановила неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 у спірних правовідносинах щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, вчиненого при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики.

Касаційна скарга не містить інших доводів щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.

Посилання в касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах Верховний Суд відхиляє, оскільки, посилаючись на вказану обставину, заявник не зазначив, який саме висновок має бути сформульовано Верховним Судом у спірних правовідносинах щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а Верховний Суд самостійно не встановив, що у судовій практиці, яка склалася у подібних правовідносинах, існують підстави, які б вказували на наявність проблеми, що може бути вирішена шляхом формулювання нової правової позиції.

Вивчивши зміст касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність у ній посилань на норму права, щодо якої відсутній висновок, та належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, і, відповідно, підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).

На думку судової колегії, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині є достатньо мотивованими.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокатка Прокоп Юлія Романівна, залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 вересня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк