КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 362/4814/24

09 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Носенка Артура Георгійовича на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Мартинцової І.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила:

- визнати житловий будинок, право власності на який підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно Серія САС №124369 від 02 березня 2012 року та земельну ділянку, кадастровий номер :01:017:0040, власником якого вказано ОСОБА_2 спільним майном подружжя та поділити між сторонами в рівних частках по частки за кожним та визнати за сторонами право власності на житловий будинок по частки. Право спільної сумісної власності припинити.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 03.08.2007 року між сторонами у справі зареєстровано шлюб. Від шлюбу подружжя мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 31 серпня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторони придбали земельну ділянку кадастровий номер :01:017:0040 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на майно зареєстроване за відповідачем. Оскільки майно набуте в період шлюбу, то воно є спільною сумісною власністю подружжя, а отже підлягає поділу між сторонами в рівних частках.

У вересні 2024 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, в якому просив визнати його особистою приватною власністю житловий будинок загальною площею 109,7 кв. м, житловою площею 58,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилався на те, що земельна ділянка кадастровий номер :01:017:0040 набута ним безоплатно в порядку приватизації, а тому є його особистою приватною власністю. На вказаній земельній ділянці він побудував житловий будинок, для будівництва якого в нього були власні заощадження від продажу належної йому частки квартири та кредитні кошти в розмірі 100 000 доларів США, які його батько ОСОБА_4 отримав у АКІБ «Укрсиббанк». Інших джерел доходів, достатніх для цих сторони не мали, оскільки він працював у військовому інституті, мав невеликий заробіток, а ОСОБА_1 навчалася та займалась дитиною.

Посилаючись на те, що спірний житловий будинок набутий під час шлюбу, проте за його особисті кошти, ОСОБА_2 вважав, що таке майно є його особистою приватною власністю.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено.

Визнано житловий будинок загальною площею 109,7 кв. м, житловою площею 58,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 15 140,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка кадастровий номер :01:017:0040, за адресою: АДРЕСА_1 не підлягає поділу між сторонами, оскільки відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача за первісним позовом, так як право власності на неї набуто шляхом безоплатної приватизації. Також не підлягає поділу між сторонами і житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , оскільки такий збудовано за кошти, які належали особисто відповідачу за первісним позовом, а саме за кошти, отримані відповідачем від продажу його особистої приватної власності, а також отримані батьком відповідача в кредит. Матеріали справи не містять доказів, щодо наявності у сторін інших джерел доходів, за які молода сім`я (сторони) могла б збудувати будинок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Носенко А.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати житловий будинок, право власності на який підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно Серія САС N 124369 «02» березня 2012 року, та земельну ділянку, кадастровий номер :01:017:0040, власником якого вказано ОСОБА_2 , спільним майном подружжя, та поділити між сторонами в рівних частках по 1/2 частки за кожним та визнати за сторонами права власності на житловий будинок, по 1/2 частки. Право спільної сумісної власності подружжя на вказаний будинок припинити. У задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Так, суд першої інстанції допустив порушення принципу презумпції спільної сумісної власності подружжя та без належної оцінки доказів визнав житловий будинок та земельну ділянку особистою власністю ОСОБА_2 , хоча вони набуті в період шлюбу.

Реєстрація майна на одного з подружжя не спростовує презумпцію спільної сумісної власності

Суд першої інстанції визнав будинок особистою власністю відповідача на підставі: свідчень батька та друга; договору кредиту батька відповідача (без жодного документального підтвердження, що кошти кредиту були передані саме відповідачу і використані на даний об`єкт); продажу відповідачем частки квартири у 2006 році (без доказів збереження та цільового використання коштів на будівництво у 2008 році). За відсутності простежуваності коштів та їх ексклюзивної персоніфікації презумпція спільності не вважається спростованою.

Суд визнав, що майно набуте під час шлюбу, але повністю поклався на твердження відповідача про джерела фінансування, не забезпечивши належної оцінки суперечливим доказам.

У вересні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шумило Н. М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_1 адвокат Носенко А.Г., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Шмило Н.М. в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 03.08.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 362.

31 серпня 2017 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 .

Рішенням №1328 від 15 лютого 2008 року Данилівська сільська рада Васильківського району Київської області вирішила надати ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,055 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_2 .

Рішенням №1446 від 23 травня 2008 року Данилівська сільська рада Васильківського району Київської області надала дозвіл ОСОБА_2 на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2 .

Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯК №287185, виданого 03.08.2011 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0550га кадастровий номер :01:017:0040 за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Державний акт видано на підставі рішення Данилівської сільської ради №1821 від 26.09.2008.

Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 13.12.2011 підтверджено готовність об`єкта: житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 до експлуатації. В графі «початок будівництва» зазначено 2008 рік, в графі «закінчення будівництва» - 2008 рік. В розділі 7 зазначеної декларації зазначено, що будинок розташований на земельній ділянці кадастровий номер :01:017:0040, площею 550 кв.м., яка відповідно до державного акту №03015 від 03.08.2011 належить на праві приватної власності. (а.с.94-95).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.03.2012 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 109,7 кв. м та житловою площею 58,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається зі свідоцтва про народження ОСОБА_2 його батьком є ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_6 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.06.2006 продавці ОСОБА_6 та ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_7 купила трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Відповідно до пункту 2 договору ОСОБА_2 належало 28/100 частин зазначеної квартири, а його матері 72/100 частини. Продаж здійснено за 378 750 грн, що є еквівалентом 75000 доларів США на час продажу.

Відповідно до договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 квітня 2008 року укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 як позичальником, останній отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 100 000 доларів США. При цьому відповідно до п.1.1. договору сторони домовились, що Банк надає Позичальнику кредит у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту. Між сторонами погоджено також графік погашення кредиту, який є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до договору поруки №198619 від 18 квітня 2008 року укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 , останній зобов`язався відповідати перед кредитором за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли згідно договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 квітня 2008 року.

Тобто відповідач за первісним позовом виступив поручителем свого батька за договором про надання споживчого кредиту.

Згідно копії посвідчення офіцера ОСОБА_2 з 2005 по 2010 рік працював у військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що у 2007 році його син ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, а у 2008 році у них народилась донька. Його син вирішив побудувати будинок. Оскільки син працював у військовому інституті, його заробітної плати не вистачало. Тоді він вирішив допомогти сину та отримав кредит в розмірі 100 000 доларів США в Укрсиббанку та подарував їх сину для будівництва будинку. Кредит погашав самостійно, оскільки в той час його заробітку вистачало на погашення кредиту. Погасив кредит достроково, останній платіж здійснив у 2012 році. Зазначає, що його онука - донька сторін із 2017 року проживає разом із батьком (його сином), позивач самоусунулась від своїх батьківських обов`язків. Щодо придбання будинку по сусідству із сином - зазначив, що він у 2012 році придбав будинок, який знаходиться на цій же вулиці, орієнтовно 50 метрів від сина. Разом з цим зазначену купівлю він здійснив не за кредитні кошти отримані у 2008 році, оскільки ці 100 000 доларів США взяв у кредит спеціально для сина. Будинок, який вони купили був введений в експлуатацію, купували на ім`я його дружини, розраховувались за рахунок його заробітку та продажу частки у квартирі. З продавцем будинку вони перебувають в товариських стосунках, тому виплачували частинами кошти за нього.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що із відповідачем ОСОБА_2 знайомі з 1995 року. Мають близькі дружні стосунки. Він працював в будівельній компанії, яка будувала будинки. Тому маючи певний досвід вирішив теж збудувати собі таунхауз і запропонував товаришу. Грошей ОСОБА_9 не мав, тому його батько взяв кредит, щоб допомогти сину. Знає ці обставини, бо вони будувались на одній земельній ділянці, спільно закуповували будівельні матеріали. Зазначає, що певний час очікували, доки оформлять кредит. Вказує, що починаючи з 2017 року не бачив позивачки, а донька постійно жила у ОСОБА_10 ( ОСОБА_2 ).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Натомість, майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Враховуючи наведене, встановивши, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки набута ним внаслідок приватизації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що така не підлягає поділу між сторонами.

Що стосується вирішення спору в частині житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що вказаний житловий будинок збудований сторонами під час їхнього перебування у шлюбі, а тому він є спільним майном подружжя. У свою чергу, ОСОБА_2 подаючи зустрічний позов не заперечував, що будинок збудований під час шлюбу, проте посилався на те, що будівництво відбувалося за кошти, які належали йому особисто, а тому таке майно є його особистою приватною власністю.

Встановлена у статті 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши, на підставі наданих сторонами доказів, фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, такі як джерело і час набуття спірного житлового будинку, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_2 спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно та довів, що будівництво спірного об`єкта нерухомості здійснювалося за час шлюбу, проте за кошти, отримані ним від продажу його особистої приватної власності (частини квартири), а також отримані в кредит його батьком.

Посилаючись на порушення принципу презумпції спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 не надала доказів на спростування встановлених судом обставин та не довела, що джерелом будівництва спірного об`єкта нерухомості були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Наведені у апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судового рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Носенка Артура Георгійовича залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2025 року

Головуючий Судді