КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 376/3130/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12456/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ловінської С.С., по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2010 року і по 22 червня 2024 року громадян ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 1-4).

На обґрунтування заяви зазначала, що на початку 2010 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 почали спільне проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де її в подальшому було зареєстровано. У цій квартирі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без укладення шлюбу до 2013 року. На початку 2013 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у зв`язку із захворюванням матері останнього - ОСОБА_3 , і необхідністю догляду за нею, переїхали за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_2 . В подальшому, 05.09.2016 дана квартира була подарована ОСОБА_2 його матір`ю ОСОБА_3 . При цьому, ОСОБА_1 , з огляду на недоцільність сплати за неї комунальних послуг, знялася з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

03 лютого 2022 року ОСОБА_1 виїхала у Чеську Республіку відвідати свою подругу, але 24.02.2022 відбулося повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну, та з метою збереження свого життя і здоров`я була вимушена тимчасово залишитися за кордоном. Зазначала, що ОСОБА_2 відмовився виїхати до Німеччини на час активних бойових дій на території України.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 дізналася, що ОСОБА_2 помер. В зв`язку з чим ОСОБА_1 25 червня 2024 прибула в Україну, однак у морзі і у Солом`янському УП ГУНП у м. Києві відмовили ОСОБА_1 у видачі тіла ОСОБА_2 і свідоцтва про смерть, оскільки вона не була його дружиною або родичкою.

Заявниця вказувала, що весь час, починаючи із 2010 року вона і ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю як дружина та чоловік, вели спільне господарство і мали спільний сімейний бюджет, проводили свята в колі рідних та друзів, але шлюб не реєстрували, оскільки не бачили в цьому потреби.

На теперішній час ОСОБА_1 для прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_2 , зокрема і квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , необхідно встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2010 року і по 22 червня 2024 року, її ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 1-4).

18.12.2024 року до суду від представника Київської міської ради - Городок Б. надійшли пояснення, в яких остання просила суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви в повному обсязі, оскільки ОСОБА_2 за своє життя не склав заповіт на користь ОСОБА_1 , заявницею не надано доказів на підтверження того, що вона проживала разом з ОСОБА_2 останні п`ять років до моменту смерті, вели спільний бюджет, брали участь у витратах по утриманню квартири АДРЕСА_3 . Вказувала, що у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків між заявницею та спадкодавцем (а.с. 60-62).

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 30 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Бекірова С.Н., заінтересована особа: Територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 громадян ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 105-109).

Не погодившись з рішенням районного суду, 29 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бекіров С.Н. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення заяви (а.с. 115-1119).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Вказував, що суд, мотивуючи своє рішення, послався на те що, заявницею під час розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки із ОСОБА_2 , зокрема обставин постійного спільного проживання, введення ними спільного бюджету, харчування, здійснення спільних витрат на купівлю майна, спільної участі в утриманні житла. В зв`язку з чим суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 за весь вказаний нею період.

Однак, з такими доводами та висновками суду не погоджувався, оскільки заявниця ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила про те, що у 2006 році познайомилася ОСОБА_2 і згодом вони разом почали спільне проживання у квартирі його бабки ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 .

На початку 2010 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 переїхали на постійне проживання у належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У березні 2010 року місце проживання ОСОБА_1 за згодою ОСОБА_2 було зареєстровано у його квартирі АДРЕСА_5 , що підтверджується відповідним записом у паспорті ОСОБА_1 .

На початку 2013 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у зв`язку із захворюванням матері останнього - ОСОБА_3 і необхідністю її догляду переїхали за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

У цій же квартирі проживала баба ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , яка також потребувала стороннього догляду.

У 2017 році померла баба ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , а у 2019 році померла його матір - ОСОБА_3 .

Заявниця зазначала, що весь час з 2013 року і по день смерті матері і баби ОСОБА_2 вона допомагала йому доглядати їх, готувала для них їжу, прала одяг, переодягала тощо.

Крім того, заявниця пояснила, що ОСОБА_2 у 2008 році вийшов на пенсію за вислугою років у віці 48-ми років, в подальшому ніде не працював і отримував невелику пенсію. Натомість заявниця, працюючи у сфері торгівлі, мала суттєво більше доходи і забезпечувала більшу частину їхнього спільного сімейного бюджету. Саме заявниця купувала продукти і забезпечувала харчування сім`ї.

Також заявниця вказувала, що за весь час проживання із ОСОБА_2 вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, робили поточні ремонти у квартирі на АДРЕСА_6 , спільно відпочивали, купували меблі, сантехніку, комп`ютерну техніку та інші предмети домашнього побуту, проводили свята в колі рідних та друзів. Померлий ОСОБА_2 підтримував дружні стосунки із донькою ОСОБА_1 - ОСОБА_6 і приймав участь на її весіллі 31.08.2013 року як посаджений батько.

03 лютого 2022 року ОСОБА_1 виїхала у Чеську республіку відвідати свою подругу, але 24.02.2022 р. ОСОБА_1 з метою збереження свого життя і здоров`я була вимушена тимчасово залишитися за кордоном. При цьому, ОСОБА_2 , незважаючи на неодноразові прохання ОСОБА_1 , відмовився виїхати до Німеччини на час активних бойових дій на території України.

Під час перебування заявниці за кордоном вона постійно підтримувала зв`язок із ОСОБА_2 за допомогою месенджеру «WhatsApp», турбувалася про нього і декілька разів передавала йому гроші на прожиток. Натомість, через своє складне фінансове становища за кордоном вона не мала можливості надавати постійну грошову допомогу ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 дізналася від друга ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , що ОСОБА_2 помер. В зв`язку з чим вона невідкладно придбала квиток на автобус і 25 червня 2024 прибула в Україну.

В подальшому, заявниця разом із ОСОБА_7 намагалася отримати в морзі тіло ОСОБА_2 для належного поховання. Проте, слідчий Солом`янського УП ГУНП у м. Києві Барінова Ірина, а також у прокуратурі цього району відмовили у задоволенні її прохання, оскільки вона не була дружиною або родичкою померлого ОСОБА_2 .

Заявниця наполягала на тому, що у період з березня 2010 року і по день смерті ОСОБА_2 вона проживала з ним однією сім`єю, вони мали близькі стосунки та взаємні права та обов`язки, весь час надавали один іншому взаємну підтримку, їхні відносини мали усталений характер, який притаманний саме подружжю. По теперішній час у квартирі ОСОБА_2 на АДРЕСА_6 зберігаються майже всі її особисті речі.

Також заявниця повідомила суду, що після смерті матері і баби ОСОБА_2 ніхто із його родичів із ним не спілкувався, не підтримував його і не опікувався ним.

Натомість, суд критично поставився до пояснень заявниці ОСОБА_1 щодо проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 у період з 2010 року по до 2022 рік, оскільки вона нібито не надала доказів про здійснення ними спільних витрат на утримання та ремонт квартир, які належали ОСОБА_2 , та ведення ними спільного господарства. Також, суд зазначив, що заявниця не зверталася до правоохоронних органів саме з письмовими заявами щодо повернення її речей, а також щодо можливості поховання ОСОБА_2 . Крім того, суд послався на те, що заявниця перебувала на території Україні у період з 21.03.2024 по 30.03.2024, але бачилася із ОСОБА_2 тільки один день і не ночувала в нього.

Такі обставини, на думку суду, свідчать про відсутність сімейних відносин між заявницею та ОСОБА_2 .

Однак, наведені доводи та висновки суд є неспроможними, не відповідають фактичним обставинам справи і викладені однобічно, оскільки заявниця у своїй заяві і в своїх поясненнях в судовому засіданні вказувала, що після смерті ОСОБА_2 вона разом із ОСОБА_7 зверталася до слідчого Солом`янського УП ГУНП у м. Києві Барінової Ірини і органів прокуратури з проханням надати дозвіл і відповідні документи для поховання тіла ОСОБА_2 . Проте, отримала відмову з огляду на відсутність доказів родинного зв`язку. В подальшому у морзі і у правоохоронних органах заявниці відмовили у наданні навіть інформації про місце поховання ОСОБА_2 .

Дані пояснення заявниці були не тільки повністю підтверджені допитаним у судовому засіданні показами свідка ОСОБА_7 , але і додатково підтверджуються листом-відповіддю Ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКРО» виконавчого органу Київської міської ради від 12.03.2025 р. про відмову у наданні інформації про місце поховання ОСОБА_2 навіть на адвокатський запит (копія листа наявна у матеріалах справи).

Крім того, пояснення заявниці щодо її спілкування із слідчим Солом`янського УП Баріновою І. підтверджуються також і листом-відповіддю Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві від 12.05.2025 р. про те, що у провадженні слідчого Барінової Ірини Вікторівни дійсно перебували матеріали кримінального провадження № 0001903 від 22.06.2024 р. за фактом смерті ОСОБА_2 (копія листа додається до апеляційної скарги).

Щодо посилання суду на нетривалість побачення заявниці із ОСОБА_2 під час відвідування нею України у березні 2024 року, то зі слів заявниці, вона має стресову реакцію на звуки повітряної тривоги, ракетні і безпілотні атаки, і тому вона об`єктивно не могла залишатися на ніч у м. Києві і переважно перебувала у с. Токарівка, Київської області.

Разом з цим, факт проживання заявниці із ОСОБА_2 однією сім`єю у період з березня 2010 року і по день смерті останнього у червні 2022 року підтверджується не тільки поясненнями самої ОСОБА_1 , але й фактом реєстрації їхнього місця проживання за однією адресою: АДРЕСА_1 протягом 2010-2013 років; а також їхніми спільними фотографії, в тому числі у колі із родичами та друзями, зокрема і на весіллі доньки заявниці - ОСОБА_6 .

Натомість, суд чомусь взагалі залишив поза своєю увагою факт реєстрації місця проживання заявниці за місцем проживання ОСОБА_2 .

При цьому, безпідставним є неприйняття судом наданих заявницею фотографій з мотивів відсутності дати їх складення, оскільки із світлин вбачаються близькі стосунки і спільний побут ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Крім того, під час дослідження доказів надавалися пояснення щодо обставини та осіб, зафіксованих на цих фотографіях.

Крім того, факт спільного проживання заявниці і ОСОБА_2 підтверджується і показаними допитаних у судовому засіданні свідків.

Вважав, що аналіз наведених обставин, письмових доказів, детальних пояснень ОСОБА_1 і показів свідків, достеменно свідчить про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у період в період з березня 2010 року і по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_3 спільно проживали однією сім`єю. При цьому, ОСОБА_1 сприймала своїм постійним місцем проживання спільне із ОСОБА_2 житло за адресою: АДРЕСА_2 , де до теперішнього часу зберігаються її особисті речі.

Факт тимчасово перебування заявниці за кордоном з лютого 2022 року жодним чином не може свідчити про припинення їхніх сімейних відносин, оскільки це пояснюється вимушеними обставинами, пов`язаними із збереженням життя та здоров`я заявниці.

Суд при ухваленні оскаржуваного рішення чомусь обмежився оцінкою лише пояснень заявниці і наданих нею фотографій, але взагалі не проаналізував і не надав оцінки показам всіх допитаних у справі свідків і факту спільної адреси місця реєстрації заявниці і ОСОБА_2 (а.с. 115-1119).

У судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник - адвокат Бекіров С.Н. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи заінтересована особа: Територіальна громада м. Києва в особі Київської міської радибула сповіщена 21 липня 2025 року повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази (а.с. 134-136,143-149).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, заявник ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2010 року і по 22 червня 2024 року з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом.

У своїй заяві посилалась на те, що фактично ще з 2010 року проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , де її в подальшому було зареєстровано. На початку 2013 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у зв`язку із захворюванням матері останнього - ОСОБА_3 і необхідністю догляду за нею, переїхали за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_2 . В подальшому, 05.09.2016 дана квартира була подарована ОСОБА_2 його матір`ю ОСОБА_3 . 03 лютого 2022 року ОСОБА_1 виїхала у Чеську Республіку відвідати свою подругу, але 24.02.2022 відбулося повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну, та з метою збереження свого життя і здоров`я була вимушена тимчасово залишитися за кордоном.

Вказувала, що весь час, починаючи із 2010 року вона і ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю як дружина та чоловік, вели спільне господарство і мали спільний сімейний бюджет, проводили свята в колі рідних та друзів, але шлюб не реєстрували, оскільки не бачили в цьому потреби

На підтвердження факту проживання однією сім`єю до позовної заяви було долучено: копію паспорту ОСОБА_1 , з якої вбачається, що остання з 23 березня 2010 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та знята з реєстрації за вказаною адресою 15.01.2013 року (а.с. 69); копію паспорту ОСОБА_2 , з якої вбачається, що останній з 01 липня 1977 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-13).

Також, позивачем надано копії фотознімків, з яких неможливо встановити у якій період часу та хто зображений на фото з ОСОБА_1 (а.с. 14-16, 47-48).

Судом першої інстанції за клопотанням сторони заявника (з метою підтвердження заявлених вимог) було допитано свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, зокрема, що заявниця з ОСОБА_2 постійно спільно проживали, мали спільний бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, ремонті, тобто відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин з ОСОБА_2 в заявлений заявником період.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За положеннями частини 6 ст. 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 318 ЦПК у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду

З заяви ОСОБА_1 , яка подана в порядку окремого провадження, вбачається, що встановлення даного юридичного факту їй необхідно для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без розгляду, оскільки з даної заяви вбачається спір про право на спадкове майно (квартиру), встановлення юридичного факту для визнання права на квартиру заперечував в суді першої інстанції представник територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, і саме для визнання такого права на нерухоме майно ОСОБА_1 подано відповідну заяву в порядку окремого провадження.

При цьому, залишення без розгляду заяви не позбавляє ОСОБА_1 права звернутися до суду для вирішення цього питання в порядку позовного провадження.

Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення заяви без розгляду на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 294, 315, 367, 374, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 квітня 2025 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - залишити без розгляду.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутись з позовом на загальних підставах.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 жовтня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов