Справа №:755/296/25
Провадження №: 2/755/1008/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Силкової Л.Є.

з участю сторін:

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду із позовом до Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації про стягнення моральної шкоди посилаючись на те, що військова збройна агресія Російської Федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Спричинені такі тяжкі наслідки і для позивачів. Вони являємося громадянами України. З 2014 року ми проживають разом, хоч і не мають зареєстрованого шлюбу, проте перебуваємо у фактичних шлюбних відносинах. Позивач ОСОБА_1 , від першого шлюбу маю доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач ОСОБА_2 , також від першого шлюбу маю доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Перший удар по Лисичанську було завдано країною-терористом у 2014 році, де мешкала ОСОБА_1 зі своєю донькою у приватному будинку. На той час з ОСОБА_2 (її майбутнім чоловіком) ще знайомі не були. Коли вона з донькою почули перші вибухи, побачили літка та танки - їй здалося що світ Перевернувся, а я перебуваю у страшному сні ... ось-ось задзвоне будильник і цей кошмар скінчиться. Але нажаль це була страшна реальність. Паніка, крики дорослих та дітей, безпорадність літніх людей, хаос, черги до банкоматів, аптек, магазинів. У цей час не розуміла, що робити і куди перш за все бігти. Вона з 4-х річною дитиною на руках та малесеньким рюкзачком (у якому знаходилися лише дитячі речі) пішки виходила із міста. Постріли не втихали, дитина заходилася істерикою, а вона просто йшла взагалі не знаючи куди йде і що її чекає. А головне, що чекає далі її дитину. Ось так пішки вони виходили до сусіднього ОСОБА_6 звідки вже змогли виїхати в безпечне місце. У липні 2014 року ОСОБА_7 було звільнено і коли відновили транспортний зв`язок між містами (Лисичанськ-Сєверодонецьк) вони змогли повернутися додому. Але не надовго. Адже лінія розмежовування між окупованими територіями проходила дуже близько, тому голос війни ми відчували постійно через обстріли, розвідгрупи та дрони. До початку повномасштабного, вторгнення РФ в Україну ОСОБА_2 , мешкав у м. Сіверськ Бахмутського району Донецької області. У власній 3 кімнатній квартирі з ремонтом та усіма необхідними меблями і технікою. Що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири серії ВАЕ № 447992 від 18.03.2003 року посвідченого завідуючою Другою артемівською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_8 запис в реєстрі №904 та копією технічної документації №1569 від 21.02.2003р. Ця квартира була його гордістю та мрією котра стала реальністю, адже на неї я зробив власною працею. Оскільки, він людина домашня, тому його житло було для нього фортецею, його осередком сімейного затишку та комфорту. Він намагався у своєму житлі усе зробити найкращим (ремонт, меблі, технік, посуд, текстиль і тд). У цій квартирі багато чого було зроблено власноруч тому це були не просто стіни та дах. Кожен цвях у ній «міг розповісти» свою історію-життя. Це особливий світ де є спогади, де лунає дитячий сміх і де серце знаходить свій спокій. За весь час він зробив кар`єру від звичайного слюсаря до начальника підрозділу. Він працював на Доломітному Комбінаті, Лисичанському НПЗ де і займав посаду начальника відділу. У 2014 році з початком вторгнення НПЗ зупинився через бойові дії та окупацію частини Луганської та Донецької області. Після цього влаштувався на роботу інженером у ОСОБА_6 . При цьому акцентую на увагу суду, що до війни мав гарну роботи з відповідними окладами, котру під час війни втратив. У ОСОБА_6 він і зустрів свою майбутню дружину, ОСОБА_1 , яка працювала у Східноукраїнському національному університеті ім. Даля, куди він прийшов на перекваліфікацію. Її, ОСОБА_1 , кар`єра також постраждала. Вона навчалася в аспірантурі у Східноукраїнському національному університеті в м. Луганськ. Оскільки Луганськ було окуповано, а ВНЗ переведено до м. Сєверодонецьк вона не змогла закінчити аспірантуру та захистити дисертацію через окупацію Луганської області. Лабораторія де вона проводила експериментальну роботу, залишилась під окупацією, що призвело до втрати даних та визнання роботи готовою на 80 відсотків. Після переїзду до Сіверська вона працювала директором центру культури, а потім стала начальником відділу культури Сіверської ОТГ. Під час повномасштабного вторгнення - займала посаду начальника відділу внутрішньої та інформаційної політики. Усі наведені факти підтверджуються копією її трудової книжки серії НОМЕР_1 від 28.11.2016 року. З лютого 2022 року вони разом з чоловіком ( ОСОБА_2 ) співпрацювали з міжнародними волонтерськими організаціями, допомагаючи евакуювати людей з під обстрілів. Під час підступного обстрілу Краматорського вокзалу вона, була разом із групою маломобільних людей, яких мала розсадити на евакуаційний потяг. На вокзалі перебувало понад 4000 людей. Те що вона пережила у той день, не бажає пережити жодній людині. На її очах загинуло дуже багато людей у тому числі й діти, котрі просто хотіли жити. Вони дивом вижили, але дві жінки котрих вона мала передати волонтерам для розміщення у шелтер м. Дніпра - нажаль загинули. У неї до сих пір ця жахлива подія стоїть перед очима. Під час відсутності електрики та водопостачання вони знаходили можливість доставляти воду, батарейки, ліхтарики до жителів міста. Адже комунікацій в місті взагалі не було. Люди готували їжу на кострах у власних подвір`ях. Навіть технічну воду було дужа важко знайти, не говорячи вже про питну. Її донька, ОСОБА_10 , ризикуючи своїм життям,

майже завжди була поруч зі мною, що завдало їй значної психологічної травми. Після першого прильоту до будинку (за адресою АДРЕСА_1 ) у

якому вони мешкали однією сім`єю з її чоловіком, сталося руйнування фасаду, загоряння та

гибель наших сусідів. А тому було прийнято рішення виїхати до Бахмуту. Після того, як вони виїхали, було ще багато прильотів і від їхнього будинку лишилися лише руїни. Вони дуже важко пережили втрату житла, особливо чоловік, котрий власною працею заробив на цю квартиру. Країною-терористом було знищено усе: дорогі меблі, техніка, посуд, одяг, особливо шкода колекцію квітів. Але не зважаючи ні на що вони не полишали волонтерську роботу навіть перебуваючи в Бахмуті. Надалі продовжували приймали заявки на евакуацію та шукали волонтерів для допомоги. Обстріли посилювалися і на той час ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вже були окуповані. Після руйнації Бахмуту вона, її донка, чоловік та її батьки: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (мій відчим) виїхали до м. Київ на легковому автомобілі. Батьки у свою чергу евакуювалися з ОСОБА_6 . Звісно, виїжджаючи вони забрали з собою своїх чотирилапих друзів: собаку та кота. Це

був дуже емоційно складний шлях. Вони їхали просто в нікуди. Розуміючи, що потрібно

знаходити сили жити далі хоча б заради наших дітей. Але душа все одно лишилась у нашій

домівці, котру нещадно знищила країна-агресор. Приїхавши до Києва їхні страждання не закінчилися. Натомість зіткнулися з новими труднощами. Їм було важко знайти житло, оскільки квартири не бажали здавати тим у кого є тварини. В решті решт вони все ж таки знайшли квартиру, але умови зовсім не відповідають бажаному. У трикімнатній квартирі мешкає п`ять осіб, кіт та собака. З червня по вересень 2024 року з ними проживала ще й дочка її чоловіка, ОСОБА_5 . Котра на даний час вступила до ВНЗ міста Києва та мешкає у гуртожитку. Таким чином співмешканця трьох поколінь на одній території спричиняє дуже великий дискомфорт. Втрата домівки, робочого місця та соціальних зав`язків негативно вплинуло на його, ОСОБА_2 психічне здоров`я та загальний стан. Через постійну тривожність, розсіяність, майже відсутність сну та безвихідь ситуації її стан здоров`я похитнуло. Він не може зосередитися через що у якійсь момент втратив 4 пальця на лівій руці. Проходив важку реабілітацію. Нажаль рука і досі спричиняє дискомфорт та біль. Саме цей факт не дає йому можливість нормально розвиватися. Крім того він, ОСОБА_2 має інвалідність III групи з 2012 року (через операцію на хребті). Таким чином, усі вище описані факти значно обмежують його можливості знайти нову роботу та забезпечити себе і родину нормальним життям на більш мирній території. Наразі він має виконувати важку фізичну працю (що йому взагалі заборонено, згідно висновку МСЕК), а це значно погіршує його стан здоров`я. Внаслідок стресової ситуація він почав втрачати зір. Що ще більше ускладнює його повсякденне життя. Її, ОСОБА_1 , кар`єра з переїздом до Києва також похитнулася. У липні 2024 року Сіверська ОТГ стала Сіверською військовою адміністрацією і новий очільник запропонував їй звільнитися. Вона умовила його, що може свої обов`язки виконувати дистанційно. Але після обстрілів енергосистеми у м. Києві виникли проблеми з електрикою, що спричинило розірвання трудових відносин. Це був дуже тяжкий час для нашої родини, оскільки стабільну роботу мала тільки вона. ЇЇ мамі також відмовляли у роботі через вік 50+. Згодом вона отримала посаду в одному з концертних залів м. Києва, де зараз і працює. Щодо її доньки, ОСОБА_4 , то вона на даний час навчається в ліцеї м. Києва. Але після усіх пережитих військових подій проходила дуже важку адаптацію, за що вдячна шкільним психологам, які і по теперішній час з нею працюють. Повернення додому їхньої родини не є можливим через окупацію міста Лисичанськ Луганської області (де у мене, ОСОБА_1 , залишився приватний будинок). А квартири чоловіка у місті Сіверськ Донецької області - взагалі немає. Наразі там зруйнована не лише будинок, а й усе місто. Їхні плани на проведення старості у затишній квартирі, яку вони так дбайливо облаштовували протягом багатьох років, були зруйновані вщент. Наразі вони не мають можливості придбати та облаштувати нове житло. І коли з`явиться така можливість і чи з`явиться вона взагалі невідомо. Вони пережили страждання не тільки по втраті житла, але й дуже сильне моральне потрясіння пов`язане з військовими діями. Адже на їхніх очах розстрілювали людей та дітей. На їхніх очах близькі ховали свої родичів на дитячих майданчиках, через неможливість доїхати на кладовища із-за постійних обстрілів. Ми бачили своїх вбитих сусідів з якими буквально годину тому віталися. Дитину, котра схилилась над бездиханним тілом своєї матері, бабусю, котра майже 3 доби нічого не їла і тремтячими руками тримає хлібину. Усе це безумовно наклало відбиток на їхньому психологічному стані. Їх постійно переслідують панічні атаки та безсоння. Заспокійливі вже не допомагають. Вони відчувають відчай, розчарування та апатію до життя. Постійно перебуваємо в стані тривожності та втраті концентрації. Вони не знають що чекати надалі, але точно знають, що так як було раніше вже ніколи не буде. Психіка кожного з них є виснаженою, почуваємось психотравмованими. Вважають, що в їхніх психологічних стражданнях винна Російська Федерація, яка вчинила військовий збройний напад на Україну та намагається здійснити геноцид українського народу. Стверджують, що військовою агресією Російської Федерації кожному з них спричинена моральна шкода, загалом, яку оцінюють в 140 (сто сорок) млн. грн. Спричинену моральну шкоду не вважають завищеною із-за всього ними пережитого.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 13.01.2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 30.04.2025 року закрито підготовче провадження.

В судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали та просять суд стягнути з Російської Федераці:

на корить ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 40 000 000, що у еквівалентна станом на день заявлення позову складає 2 421 454,08 доларів США або 2 178 744,17 євро;

на корить ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 140 000 000, що у еквівалентна станом на день заявлення позову складає 5 740 000,00 доларів США або 5 880 000,00 євро.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений розміщенням інформації на офіційному веб-сайті Дніпровського районного суду м. Києва.

У встановлений ухвалою строк представник відповідача Російської Федерації не скористався правом надання відзиву на позовну заяву.

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російської Федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російської Федерації заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно.

Суд, вислухавши пояснення позивачів, їх представника, дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивачі проживають разом, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, що особисто підтвердили в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , будучи допитаною в якості свідка суду повідомила, що вона від першого шлюбу має доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Перший удар по Лисичанську було завдано країною-терористом у 2014 році, де вона мешкала зі своєю донькою у приватному будинку. Вона з 4-х річною дитиною на руках та малесеньким рюкзачком пішки виходила із міста. Постріли не втихали, дитина заходилася істерикою, а вона просто йшла взагалі не знаючи куди йде і що її та її дитину чекає далі. Так пішки вони виходили до сусіднього ОСОБА_6 звідки вже змогли виїхати в безпечне місце. У липні 2014 року ОСОБА_7 було звільнено і коли відновили транспортний зв`язок між містами (Лисичанськ-Сєверодонецьк) вони змогли повернутися додому. Але не надовго, лінія розмежовування між окупованими територіями проходила дуже близько, тому вони відчували постійно через обстріли, розвідгрупи та дрони. Її кар`єра також постраждала. Вона навчалася в аспірантурі у Східноукраїнському національному університеті в м. Луганськ. Оскільки Луганськ було окуповано, а ВНЗ переведено до м. Сєверодонецьк вона не змогла закінчити аспірантуру та захистити дисертацію через окупацію Луганської області. Лабораторія де вона проводила експериментальну роботу, залишилась під окупацією, що призвело до втрати даних та визнання роботи готовою на 80 відсотків. Після переїзду до Сіверська вона працювала директором центру культури, а потім стала начальником відділу культури Сіверської ОТГ. Під час повномасштабного вторгнення - займала посаду начальника відділу внутрішньої та інформаційної політики. З лютого 2022 року вони разом з чоловіком ( ОСОБА_2 ) співпрацювали з міжнародними волонтерськими організаціями, допомагаючи евакуювати людей з під обстрілів. Під час підступного обстрілу Краматорського вокзалу вона, була разом із групою маломобільних людей, яких мала розсадити на евакуаційний потяг. На вокзалі перебувало понад 4000 людей. Те що вона пережила у той день, не бажає пережити жодній людині. На її очах загинуло дуже багато людей у тому числі й діти, котрі просто хотіли жити. Вони дивом вижили, але дві жінки котрих вона мала передати волонтерам для розміщення у шелтер м. Дніпра - нажаль загинули. У неї до сих пір ця жахлива подія стоїть перед очима. Під час відсутності електрики та водопостачання вони знаходили можливість доставляти воду, батарейки, ліхтарики до жителів міста. Адже комунікацій в місті взагалі не було. Люди готували їжу на кострах у власних подвір`ях. Навіть технічну воду було дужа важко знайти, не говорячи вже про питну. Її донька ризикуючи своїм життям, майже завжди була поруч з нею, що завдало їй значної психологічної травми. Після першого прильоту до будинку у якому ми мешкали однією сім`єю з її чоловіком, сталося руйнування фасаду, загоряння та гибель наших сусідів. А тому було прийнято рішення виїхати до Бахмуту. Вони дуже важко пережили втрату житла, особливо чоловік, котрий власною працею заробив на цю квартиру. Після руйнації Бахмуту вона, її донка, чоловік та її батьки виїхали до м. Київ на легковому автомобілі. Батьки у свою чергу евакуювалися з Сєвєродонецька. Приїхавши до Києва їхні страждання не закінчилися. Натомість зіткнулися з новими труднощами. Їм було важко знайти житло, оскільки квартири не бажали здавати тим у кого є тварини. В решті решт вони все ж таки знайшли квартиру, але умови зовсім не відповідають бажаному. У трикімнатній квартирі мешкає п`ять осіб, кіт та собака. З червня по вересень 2024 року з ними проживала ще й дочка її чоловіка, ОСОБА_5 . Таким чином співмешкання трьох поколінь на одній території спричиняє дуже великий дискомфорт. Її кар`єра з переїздом до Києва також похитнулася. У липні 2024 року Сіверська ОТГ стала Сіверською військовою адміністрацією і новий очільник запропонував їй звільнитися. Вона умовила його, що може свої обов`язки виконувати дистанційно. Але після обстрілів енергосистеми у м. Києві виникли проблеми з електрикою, що спричинило розірвання трудових відносин. Це був дуже тяжкий час для їхньої родини, оскільки стабільну роботу мала тільки вона. Її мамі також відмовляли у роботі через вік 50+. Згодом вона отримала посаду в одному з концертних залів м. Києва, де зараз і працює. Повернення додому їхньої родини не є можливим через окупацію міста Лисичанськ Луганської області. Вона пережила страждання не тільки по втраті житла, але й дуже сильне моральне потрясіння пов`язане з військовими діями.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в 2014 році, на момент початку описаних нею подій, ще виповнилось 4 роки.

З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 з 01.12.2012 року по 30.11.2015 року навчалася в аспірантурі з відривом від виробництва у Східноукраїнському національному університеті в міста Луганськ та була відрахована з аспірантури у зв`язку з закінченням строку навчання. Доказів того, що вона не змогла закінчити аспірантуру суду не надано.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 , будучи допитаним в якості свідка суду повідомив, що до початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну він мешкав у м. Сіверськ Бахмутського району Донецької області у власній 3 кімнатній квартирі з ремонтом та усіма необхідними меблями і технікою. Ця квартира була його гордістю та мрією котра стала реальністю, адже на неї він зробив власною працею. Оскільки, він людина домашня, тому його житло було для нього фортецею, його осередком сімейного затишку та комфорту. Він намагався у своєму житлі усе зробити найкращим (ремонт, меблі, технік, посуд, текстиль і тд). У цій квартирі багато чого було зроблено власноруч тому це були не просто стіни та дах. Кожен цвях у ній «міг розповісти» свою історію-життя. Це особливий світ де є спогади, де лунає дитячий сміх і де серце знаходить свій спокій. За весь час він зробив кар`єру від звичайного слюсаря до начальника підрозділу. Він працював на Доломітному Комбінаті, Лисичанському НПЗ де і займав посаду начальника відділу. У 2014 році з початком вторгнення НПЗ зупинився через бойові дії та окупацію частини Луганської та Донецької області. Після цього влаштувався на роботу інженером у ОСОБА_6 . При цьому до війни мав гарну роботу з відповідними окладами, котру під час війни втратив. У Сєвєродонецькому Оргхімі він зустрів свою майбутню дружину, ОСОБА_1 , яка працювала у Східноукраїнському національному університеті ім. Даля, куди він прийшов на перекваліфікацію. Після першого прильоту до будинку (за адресою АДРЕСА_1 ) у якому він мешкав однією сім`єю з ОСОБА_1 , сталося руйнування фасаду, загоряння. А тому було прийнято рішення виїхати до Бахмуту. Після того, як вони виїхали, було ще багато прильотів і від їхнього будинку лишилися лише руїни. Він дуже важко пережив втрату житла, оскільки власною працею заробив на цю квартиру, знищено усе: дорогі меблі, техніка, посуд, одяг, особливо шкода колекцію квітів. Втрата домівки, робочого місця та соціальних зав`язків негативно вплинуло на його, психічне здоров`я та загальний стан. Через постійну тривожність, розсіяність, майже відсутність сну та безвихідь ситуації мій стан здоров`я похитнуло. Він не може зосередитися через що у якійсь момент втратив 4 пальця на лівій руці. Проходив важку реабілітацію. Нажаль рука і досі спричиняє дискомфорт та біль. Саме цей факт не дає йому можливість нормально розвиватися. Все це обмежує його можливості знайти нову роботу та забезпечити себе і родину нормальним життям на більш мирній території. Наразі він має виконувати важку фізичну працю, а це значно погіршує його стан здоров`я. Внаслідок стресової ситуація він почав втрачати зір, що ще більше ускладнило його повсякденне життя.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 . З фотокарток вбачається, що будинок, в якому знаходиться квартира ОСОБА_2 , пошкоджений. Травму щодо втрати пальців на лівій кінцівці ОСОБА_2 отримав в червні 2023 року. З 2018 року є інвалідом третьої групи.

З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, повномасштабне вторгнення збройних сил Російської Федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що Російська Федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивачів до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України часниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд зазначає, що саме на позивача у деліктних правовідносинах покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Отже, РФ є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме РФ є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Обставини викладені у позовній заяві, які призвели до порушення особистих прав позивача визначених ст. 270 ЦК України державою Російська Федерація у зв`язку з військовою агресією проти України та окупацією частини територій України, зокрема, права позивачів на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля тощо, є загальновідомими, а тому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Суд вважає доведеною наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями Російської Федерації в Україні та їх наслідками порушенням особистих прав позивачів, що безперечно призвело до душевних страждань позивачів та спричинило їм моральну шкоду.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Разом з тим слід зазначити, що позивачами надано до суду висновки спеціаліста-психолога за результатами психологічного дослідження фізичної особи. З висновків вбачається, що розмір морального відшкодування визначений самостійно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та є адекватним психотравмуючої ситуації. Рекомендований розмір морального відшкодування встановлений ОСОБА_1 у 40 000 000,00 грн. та ОСОБА_2 у 100 000 000,00 грн.

Даючи оцінку даним висновкам спеціаліста-психолога, суд вбачає, що розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду фактично визначений позивачами та не коригований спеціалістом-психологом, тому суд до даного висновку відноситься критично. Інших доказів на підтвердження розміру спричиненої позивачам моральної шкоди на суму у розмірі 40 000 000,00 грн. на 100 000 000,00 грн. суду не надано.

Враховуючи встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, характер вимушених змін у їх житті, глибину фізичних та душевних страждань внаслідок вимушеного переселення, порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, які вимагають від них додаткових зусиль для організації їхнього життя, суд, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, вважає, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивачів є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок Російської Федерації, в розмірі 1 000 000,00 грн. на користь ОСОБА_1 та 1 500 000,00 грн. на користь ОСОБА_2 . Тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору, тому згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави Україна в розмірі 37 500,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 16, 23, 1167 ЦК України, ст. 10 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 211, 259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.

Стягнути з Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1 500 000 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 37 500,00 грн.

судовий збір у розмірі 37 500,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого мі Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: Російська Федерація в особі уряду Російської Федерації, ЄДРПОУ невідомий, адреса місцезнаходження: місто Москва, вулиця Краснопресненська Набережна, 2.

Повний текст рішення складений 03.10.2025 року.

Суддя Н.О.Яровенко