Провадження № 2/512/273/25
"22" вересня 2025 р. с-ще Саврань
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Савранський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Брюховецького О.Ю.,

за участю секретаря Тімановського А.Г.,

позивачки ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у спрощеному порядку справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Савранського районного суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у якій просила суд стягнути з останніх відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.03.2025 близько 19 години 00 хвилин в с-щі Саврань, Подільського району Одеської області по вулиці Центральній, 22, ОСОБА_1 почула характерний звук розбиття скла, але одразу не придала цьому значення.

16.03.2025 близько 11 години 00 хвилин ОСОБА_1 вийшла з будинку та побачила, що в її житловому будинку пошкоджене скло та забруднена хвіртка невідомою речовиною.

Крім того, ОСОБА_1 виявила на подвір`ї, під вікном, свіжі фекалії та дитячий малюнок.

Так, ОСОБА_1 звернулась до Сектору поліції діяльності №2 відділу поліції №1 Подільського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Одеській області із заявою на проведення пошукових заходів за фактом побиття віконного скла. Працівниками поліції було встановлено, що причетними особами виявилися учні Савранського ліцею ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . За невиконання батьківських обов`язків відносно матері неповнолітнього ОСОБА_4 ОСОБА_2 та відносно опікуна ОСОБА_5 ОСОБА_3 складено адміністративні матеріали за частиною 1 статті 184 КУпАП.

Постановами Савранського районного суду Одеської області відповідачів визнано винними у вчинені адміністративних правопорушень.

Позивачка звернулася до відповідачів з приводу того щоб вони самостійно в добровільному порядку здійснили скління двох вибитих вікон, однак вони відмовилися усунути шкоду заподіяну їхніми дітьми.

Крім того, позивачка вказала, що вона самотня жінка та виконати ремонтні роботи не має можливості та змушена звернутися до будівельної організації для виконання таких робіт.

Так, згідно кошторису складеного ТОВ «Савраньагробут» №02-01-01 вартість відновлених робіт складає 1776,00 грн.

За послугу складання вказаного кошторису позивачкою сплачено 1206,03 грн.

Отже, позивачка просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 2982,03 грн.

Разом з тим, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмір 5000,00 грн. оскільки відсутність віконного скла спричиняється дискомфорт в приміщені, змінено звичайний спосіб життя.

Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу.

Ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області Брюховецького О.Ю. від 20.05.2025 цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди залишено без руху та надано позивачці термін для усунення недоліків.

26.05.2025 до суду надійшла заява позивачки про усунення недоліків (а.с.21).

Так, ухвалою судді Савранського районного суду Одеської області Брюховецького О.Ю. від 02.06.2025 відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 29.07.2025 за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву; встановлено позивачці п`ятиденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подачі до суду відповіді на відзив, а відповідачам п`ятиденний строк для подачі заперечення щодо наведених позивачкою у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів (а.с.29-30).

Слухання справи було відкладено на 07.08.2025 та на 26.08.2025.

26.08.2025 до суду надійшла заява позивачки про виклик свідка ОСОБА_6 (а.с.51).

У зв`язку з викладеним слухання справи відкладено на 22.09.2025.

У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вважає їх законними та обґрунтованими, оскільки відповідачі відмовилися відшкодувати заподіяну шкоду в добровільному порядку. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та вказала, що зі слів її сина, останній розбив тільки одне вікно, що знаходиться з боку хати. Також, відповідачка заперечила факт побиття другого вікна, що знаходиться з переду хати та відшкодування моральної шкоди позивачці.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні також позовні вимоги підтримала частково та вказала, зо зі слів її онука, останній розбив тільки одне вікно, що знаходиться з боку хати та заперечила факт розбиття вікна, що знаходиться з переду хати та відшкодування моральної шкоди позивачці.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказав, що він працює дільничним у СПД №2 ВП №1 Подільського управління Поліції Головного управління національної полії в Одеській області. Так, 16.03.2025 ОСОБА_6 , прибувши за викликом на місце події за адресою АДРЕСА_1 , зафіксував факт розбиття двох вікон, а саме одного з переду хати та одного з боку хати.

Вислухавши доводи учасників справи, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.10 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

В ході судового розгляду встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства- суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь- які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах- учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42)- відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

У судовому засіданні встановлено, що згідно даних локального кошторису на будівельні роботи №02-01-01 вбачається, що здійснення робіт у приватному будинку за адресою АДРЕСА_1 -ще Саврань оцінюється на суму 1776,00 грн.(а.с.7-8).

Матеріали справи містять підсумкову відомість ресурсів згідно якої станом на 06.05.2025 поточна сума матеріальних ресурсів складає 136,11 грн. (а.с.9).

Крім того, в матеріалах справи міститься копія ліцензії №9/9963 Програмного комплексу АВК-5 та сертифікат про навчання ОСОБА_7 (а.с.10).

Згідно платіжної інструкції №ІСКТРО507ОРН2Н.1 від 07.05.2025 вбачається про сплату за виготовлення кошторису в сумі 1206,03 грн. (а.с.11).

Згідно квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 07.05.2025 вбачається, про сплату ОСОБА_1 за виготовлення кошторису в сумі 1206,03 грн. (а.с.11 на звороті).

Крім того, матеріали справи містять постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності відповідачів (а.с.12, 13).

З листа начальника поліції СПД №2 ВП №1 Подільського РУП вбачається, що в ході проведення пошукових заходів було встановлено, що причетними особами до розбиття вікон за адресою АДРЕСА_1 , виявились учні Савранського ліцею ОСОБА_4 2013 року народження та ОСОБА_5 2013 року народження.

За невиконання батьківських обов`язків відносно матері ОСОБА_4 ОСОБА_2 та відносно опікуна ОСОБА_5 ОСОБА_3 складено протоколи за частиною 1 статті 184 КУпАП та скеровані до суду (а.с.14).

Матеріали справи містять фото таблиці (а.с.15, 16).

Згідно пояснювальної записки приватного спеціаліста ОСОБА_7 та локального кошторису вбачається, що загальна вартість кошторису складає 1457,00 грн. (а.с.55, 56-57).

Наразі між сторонами існує спір щодо стягнення невідшкодованої шкоди завданої малолітніми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Факт пошкодження одного вікна, за адресою проживання позивачки відповідачками не заперечувався, про що останніми зазначено у судовому засіданні.

Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини й громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушувати права інших осіб. Не допускається дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержатися моральних засад суспільства. Уразі недодержання особою при здійсненні своїх прав, суд може зобов`язати її припинити зловживанням своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Фізична особа має право захищати своє життя та здоров`я від протиправних посягань будь-якими засобами не забороненими законом. Забороняється будь-які форми фізичного чи психічного тиску (статі 281,288 ЦК України).

Згідно із статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

За змістом частини другої статті 14 ЦК України критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Згідно з частиною третьою статті 13 Конституції України власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частина 1 статті 22 ЦК України встановлює, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно частини 3 статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно із частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиняти нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно із частиною статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають установленню при ухваленні судового рішення (частини1, 2 статті 77 ЦПК України ).

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1, 4 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В межах розгляду справи суд встановив, що відповідачками не спростовано, дії малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 які виразилися в порушені особистих майнових прав позивачки, які виразилися у пошкодженні майна, що належить ОСОБА_1 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що виходячи із загальних засад цивільного законодавства, права позивачки підлягають захисту судом шляхом відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Втім, щодо розміру матеріальної шкоди не застосовується презумпція, передбачена частиною 2 статті 1166 ЦПК України, оскільки в ній чітко зазначено, що тільки обов`язок доказування відсутності вини у заподіянні шкоди лежить на відповідачу, а про розмір заподіяної шкоди мова не йде.

Правові висновки щодо застосування норм права, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 03 грудня 2014 року N 6-183цс14 зводяться до такого: законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач має довести факт завдання шкоди (збитків) відповідачем та обґрунтувати її розмір. Такий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 25 лютого 2019 року у справі № 466/4051/15-ц.

Таким чином, саме позивач має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди у загальному порядку, передбаченому ЦПК України, зокрема статтею 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положенням статті 1192 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вказує позивач, внаслідок протиправних дій відповідачів їй було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 2982,03 грн., яка складається із вартості відновлюваних робіт в розмірі 1457,00 грн. та за послугу складання кошторису будівельною компанією 1206,03 грн.).

Однак, в порушення частини 1 статті 81 ЦПК України, позивачем не надано суду безперечних і достатніх доказів, які б доводили обґрунтування її позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди за високоякісне акрилове фарбування вікон і дерев`яних тяг.

Поряд з цим наявними у справі доказами підтверджується пошкодження малолітніми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скла саме у двох вікнах.

Так, постановою Савранського районного суду Одеської області від 03.04.2025 встановлено, що: «малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 котрий перебуває під опікою у ОСОБА_3 кидав каміння у вікно будинку ОСОБА_1 пошкодивши його» (а.с.12).

Постановою Савранського районного суду Одеської області від 10.04.2025 встановлено, що: «малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якого є ОСОБА_2 , пошкодив камінням віконне скло в домогосподарстві ОСОБА_1 (а.с.13).

Відповідно до свідчень працівника поліції ОСОБА_6 , останній зафіксував факт побиття віконного скла у двох вікнах.

При цьому суд критично оцінює заперечення відповідачки ОСОБА_3 щодо пошкодження скла в одному з вікон через ураган, оскільки жодних доказів на підтвердження цього суду не надано.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди за високоякісне акрилове фарбування вікон і дерев`яних тяг, а тому з відповідачів солідарно слід стягнути завдану ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 2663,03 грн., яка складається із вартості відновлюваних робіт в розмірі 1457,00 грн. та за послугу складання кошторису будівельною компанією 1206,03 грн.).

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Позивачка просила стягнути з відповідачів на свою користь моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., обґрунтовуючи це тим, що відсутність віконного скла спричиняють для неї дискомфорт в приміщенні, змінений звичайний спосіб життя, оскільки з пошкодженими вікнами вона почуває себе не захищеною. Всі ці обставини суттєво вплинули на нормальні життєві зв`язки позивачки.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

За змістом заявленого позову, позивачка посилається на відсутність віконного скла, що спричиняють для неї дискомфорт в приміщенні, змінений звичайний спосіб життя, оскільки з пошкодженими вікнами вона почуває себе не захищеною та просить стягнути моральну шкоду з відповідачів у розмірі 5000,00 грн.

Отже, суд зазначає, що позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено належними доказами заподіяння їй моральної шкоди діями відповідачів.

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких даних про те, що побиття вікон викликали у позивачки немайнові страждання чи інші негативні явища, які б за своїм характером досягли рівня страждання або приниження, що заподіюють моральну шкоду, суду не надано. Відповідно позивачкою перед судом не доведено факт заподіяння їй моральної шкоди, що на підставі статті 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком, а відповідно відсутні такі обов`язкові елементи деліктного зобов`язання як шкода, причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою, відповідно відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині .

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Щодо судового збору суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2, 6, 8 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи позивачкою понесені витрати на судовий збір в розмірі 2472,40 грн. (а.с.1, 22)

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог позивачки, з відповідачів підлягає стягненню на користь держави судові витрати у виді судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (33,36%), що становить 888,39 грн. (2663,03 грн. х 33,36%:100%).

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 140, 141, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_3 та з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , матеріальну шкоду в сумі 2663,03 гривень.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_3 та з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати в сумі 888,03 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений і підписаний головуючим суддею 29.09.2025.

Суддя О.Ю. Брюховецький