ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 713/2905/24

провадження № 61-1286св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Вашківецька міська рада Вижницького району Чернівецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Тимуш Леонід Федорович , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області

від 15 жовтня 2024 року у складі судді Кибич І. А. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2024 року у складі колегії суддів Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 до звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Вашківецька міська рада Вижницького району Чернівецької області, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка разом із відповідачкою ОСОБА_2 є спадкоємцями ОСОБА_4 за заповітом у рівних частинах всього майна. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ні позивачка, ні відповідачка не зверталися.

ОСОБА_1 зазначала, що фактично вступила в управління та володіння майном, тому вважала, що вона своєчасно прийняла спадщину. ОСОБА_2 , будучи обізнаною про заповіт, не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з невідомих їй причин.

Виходячи з наведеного, позивачка просила суд встановити факт своєчасного прийняття нею спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями і господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Вижницький районний суд Чернівецької області рішенням від 15 жовтня 2024 року у задоволення позову відмовив.

Суд першої інстанції, мотивуючи рішення, керувався тим, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові. Суд зазначив, що після смерті спадкодавця спадкоємцями за заповітом стали позивачка і відповідачка, які спадщину не прийняли, а тому в цій справі належним відповідачем є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2024 року - без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що за загальними правилами цивільного законодавства відповідачами у справі про визнання права власності на спадкове майно є інші спадкоємці, у а випадку їх відсутності чи не прийняття ними спадщини - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної, міської ради.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що спір у справі виник щодо спадкування після смерті ОСОБА_4 . Позов ОСОБА_1 пред`явлено до ОСОБА_2 , яка є неналежним відповідачем, оскільки у справах про визнання права власності, у порядку спадкування, належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Апеляційний суд виснував, що за загальними правилами цивільного законодавства територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування є відповідачами у спадкових спорах у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.

З урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, пред`явленого до ОСОБА_2 , оскільки пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 січня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тимуш Л. Ф., засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2024 року у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норма матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми статті 549 ЦК Української РСР у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 305/653/18 та від 28 червня 2023 року у справі № 303/1176/17.

Зазначає, що відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. ОСОБА_1 вказує, що вона фактично вступила в управління спадковим майном, оскільки у неї наявні оригінали інвентарної справи на будинок, заповіту, складеного спадкодавцем ОСОБА_4 , свідоцтва про право на спадщину за законом, свідоцтва про смерть, будинкової книги, що свідчить про прийняття нею спадщини після спадкодавця ОСОБА_4 .

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 22 квітня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У червні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 01 квітня 2002 року (а. с. 6). Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 березня 1996 року (а. с. 5).

За життя ОСОБА_4 залишила заповіт, згідно з яким усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожній, що підтверджується копією заповіту, посвідченого 14 березня 1996 року державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Штефюк Н. В. (а. с. 16).

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначала, що фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном відповідно до стаття 549 ЦК Української РСР.

Доказів прийняття спадщини відповідачкою ОСОБА_2 суду не надано і матеріали справи таких доказів не містять.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, провадження № 61-20968сво21).

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із пунктом 4, абзацом першим пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки у цій справі суди встановили, що спадкодавець ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкові відносини регулюються ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно із статтями 525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У статті 549 ЦК Української РСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину у такому випадку: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК Української РСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19, провадження № 61-9511сво19).

Усталеним у судовій практиці є розуміння відкриття спадщини як настання певних юридичних фактів, що зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: 1) часом відкриття; 2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття визначаються, зокрема, склад спадщини, коло спадкоємців та матеріальний закон, який буде застосовуватися до спадкових правовідносин (постанова Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 520/8689/17, провадження № 61-5347св23).

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, (чинної, на час виникнення спірних правовідносин) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК Української РСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі з обов`язкового страхування або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Суд встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 березня 1996 року.

За життя ОСОБА_4 склала заповіт від 14 березня 1996 року, згідно з яким усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах кожній. Матеріали справи не містять доказів скасування цього заповіту чи визнання його недійсним.

Позивачка ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначала, що фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном відповідно до стаття 549 ЦК Української РСР.

На підтвердження наведеного вказала, що наявність у неї оригіналів інвентарної справи на будинок, заповіту, складеного спадкодавцем ОСОБА_4 , свідоцтва про право на спадщину за законом, свідоцтва про смерть, будинкової книги свідчить про прийняття нею спадщини після спадкодавця ОСОБА_4 .

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів прийняття спадщини іншим спадкоємцем ОСОБА_2 .

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Подібний висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2025 року у справі № 286/253/24, провадження № 61-16205св24.

Незалучення зазначеної особи до участі у справі позбавляє її права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідача, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо. Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників (постанова Верховного Суду від 06 травня 2025 року у справі № 725/3498/22, провадження № 61-13718св24).

Позивачкою ОСОБА_1 надано суду докази прийняття нею спадщини, але відсутні докази прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 . Крім того, у матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 , надіслана суду першої інстанції, про те, що вона визнає позов, а також її нотаріально посвідчена заява, згідно з якою ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , стверджує, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а. с. 33, 34).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що спір у справі виник щодо спадкування нерухомого майна (житлового будинку), позивачкою пред`явлено вимоги до ОСОБА_2 як до іншого спадкоємця, доказів прийняття якою спадщини матеріали справи не містять, а тому вона є неналежним відповідачем, оскільки у справах про визнання права власності у порядку спадкування, належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

З урахуванням викладеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, пред`явленого до ОСОБА_2 , оскільки позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми статті 549 ЦК Української РСР у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 305/653/18 та від 28 червня 2023 року у справі № 303/1176/17, колегія суддів до уваги не бере з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 305/653/18 (провадження № 61-9361св19) зазначено, що установивши, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 не вчинила дій, що свідчили б про фактичне прийняття нею спадщини, а організація та проведення спадкоємцем поховання спадкодавця не може визнаватися фактичним вступом в управління спадковим майном, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини.

У постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 303/1176/17 (провадження № 61-7383св22) суд касаційної інстанції, скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, зазначив, що місцевий суд правильно вказав на те, що положення частини першої статті 1276 ЦК України визначає порядок спадкування після смерті спадкоємця, який помер після відкриття спадщини, проте не встиг її прийняти. Проте за обставинами цієї справи судом встановлено, що ОСОБА_2 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а отже прийняла спадщину після смерті чоловіка. За таких обставин помилковими є висновки апеляційного суду про те, що до спадкоємця ОСОБА_3 від матері ОСОБА_2 не перейшло право на обов`язкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті її чоловіка.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, оскільки висновки у вказаних справах та встановлені судами фактичні обставини є відмінними порівняно зі справою, що переглядається. У кожній із зазначених справ суди враховували конкретні обставини справи та доказову базу з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Однак з`ясування наявності підстав встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 як спадкоємець прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, а тому прийняла спадщину після спадкодавця ОСОБА_4 відповідно до статті 549 ЦК Української РСР не мають правового значення у цій справі.

Суди встановили, що ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 , яка є неналежним відповідачем, оскільки у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

У справі, яка переглядається, позивачка не надала суду доказів того, що того, що саме ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 . Отже, наведене виключає подання позову до ОСОБА_2 , оскільки належним відповідачем у цій справі має бути територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Інші доводи касаційної скарги висновків місцевого та апеляційного судів не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги переглянув рішення місцевого суду, надав відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин.

Наявність у заявниці іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих оскаржуваних судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявниці.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE» від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND» від 27 вересня 2001 року, заява № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Тимуш Леонід Федорович , залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 15 жовтня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк С. О. Карпенко І. М. Фаловська