ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Ванда А.М.,

з участю представника відповідача адвоката Ковальової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником адвокатом Огорілко Юрієм Миколайовичем,

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 27 жовтня 2023 року, постановлене суддею Косолап М.М. (повний текст складено 01 листопада 2023 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство охорони здоров`я України, про захист честі, гідності та ділової репутації,

в с т а н о в и в:

29.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом, у якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просив визнати недостовірною інформацію, що поширена ОСОБА_2 , про те, що ОСОБА_1 ганявся з рушницею за заступником голови районної державної адміністрації, яка поширена у відеоматеріалі, розміщеному на каналі «YouTube» Міністерства охорони здоров`я України від ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою «Конкурс на заняття посади ГДДУ «Сумський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» (адреса матеріалу https://youtube.com/watch?v=_DddzTm94So&t=2350s), та зобов`язати відповідача спростувати викладену інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на каналі «YouTube» Міністерства охорони здоров`я України з`явився відеоматеріал під назвою «Конкурс на заняття посади ГДДУ «Сумський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» (адреса матеріалу https://youtube.com/watch?v=_DddzTm94So&t=2350s) та станом на 27.09.2021 має 219 переглядів.

У відеоматеріалі, починаючи з 37 хв 53 сек, відповідачу ставлять такі питання: Чи знає він ОСОБА_1 .? Відповідь: Знаю. Питання: Скажіть Вашу професійну оцінку, чи зміг би він у Вас працювати заступником з підготовки кадрів? (питання у контексті соціальної згуртованості). Відповідь: Я його добре знаю. Він ганявся з рушницею за заступником голови РДА. Після попередження про обов`язок надання лише підтверджених документами фактів і застереження про відеозйомку співбесіди і виклад її на офіційному сайті МОЗ України, ОСОБА_2 відповів, що це правда.

Зазначає, що указані твердження відповідача не відповідають дійсності, оскільки він, позивач, ніколи не перебував у конфліктних ситуаціях із жодним із заступників голів районних державних адміністрацій. Причини поширення відповідачем недостовірної інформації йому невідомі, але припускає, що викладене зумовлене тим, що у конкурсі брав участь і він також.

Доводить, що поширена відповідачем інформація є недостовірною та посягає на його честь, гідність, принижує ділову репутацію.

Також зазначає, що дії, про які стверджує відповідач у відеоматеріалі, охоплюють диспозицію статті 129 КК України, а тому для ствердження того, що позивач вчинив щодо когось злочинні дії, необхідна наявність обвинувального вироку суду. Однак щодо позивача такі справи не розглядались і вирок не ухвалювався. Із підстав викладеного, просить захистити порушене право згідно із заявленими позовними вимогами.

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 27.10.2023 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

При постановленні рішення районний суд виходив із того, що аналіз оспорюваної інформації, контекст її поширення (відповідь на питання члена комісії з моделюванням ситуації), надані докази свідчать про те, що відповідач висловив свою думку щодо особи позивача, що має ознаки оціночного судження, оскільки відсутні у його складі посилання на фактичні обставини та відсутня можливість здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності й дійсності.

Доказів на підтвердження того, що озвучена інформація вплинула на результати конкурсу, у якому брав участь позивач, порушила його особисті немайнові права, завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкодила повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, позивач суду не надав, що виключає підстави для задоволення позовних вимог.

Із рішенням не погодився позивач та в його інтересах представник адвокат Огорілко Ю.М., оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд не обґрунтував свої висновки, чому поширена відносно позивача інформація є оціночним судженням та чому її неможливо перевірити як твердження про факти, оскільки, на його думку такі твердження, містять конкретну інформацію про подію і особу позивача.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відсутності можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Натомість, відповідач фактично звинуватив його, позивача, у злочинних діях, яких він не вчиняв, тобто допустив надмірну оцінку фактів, які не доведені.

Доводить, що твердження відповідача, висловлені ним в інтерв`ю містять фактичні твердження, оскільки відображають істину, яку суд може встановити. Натомість, факти, які висловлював відповідач можуть бути перевірені показами свідків, наявністю певних документів, які б підтверджували зазначені факти. Проте, у цій справі, жоден зі свідків не зміг підтвердити правдивість зазначених тверджень, їх джерело, час, коли це відбувалося, а їх покази за своїм змістом є суперечливими.

Вважає, що суд першої інстанції залишив без належного реагування доводи сторони позивача, що дії, які стверджуються у відеоматеріалі, охоплюються диспозицією статті 129 КК України та просить застосувати позицію Верховного Суду, сформовану у справі №484/2781/19-ц від 23.12.2020, за змістом якої інформація про вчинення злочину фізичною особою, поширена за відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо неї, не є оціночним судженням, а є інформацією, яка порушує особисті немайнові права позивача, якій підлягають захисту в межах заявленого спору.

Постановою Сумського апеляційного суду від 19.03.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником - адвоката Огорілка Ю.М., - залишено без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 27.10.2023 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 30.04.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Огорілко Ю.М., - задоволено частково; постанову Сумського апеляційного суду від 19.03.2024 скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розпорядженням Сумського апеляційного суду від 03.06.2025 справу №592/12334/21 передано на розгляд до Полтавського апеляційного суду, як найбільш територіально наближеного.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від13.06.2025 справу призначено до судового розгляду із повідомленням сторін.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін оскаржуване судове рішення, як законне та обґрунтоване.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, судом встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що увідеозаписі, який розміщено 03.09.2021 на офіційному каналі «YouTube» Міністерства охорони здоров`я України під назвою «Конкурс на заняття посади ГДДУ «Сумський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» (адреса матеріалу https://youtube.com/watch?v=_DddzTm94So&t=2350s), з 37 хв 55 сек до 39 хв 07 сек зафіксовано, як на питання одного з членів комісії, чи знає він ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 відповів, що знаю». Надалі цей член комісії поставив відповідачу таке питання: «Ваша професійна оцінка. Міг би він, наприклад, працювати, у Вас, діючого, заступником по підготовці кадрів?». Інший член комісії уточнив, що питання у контексті соціальної згуртованості. ОСОБА_2 відповів: «Правду можу сказати?». Член комісії відповів, що чекають лише правду. Надалі ОСОБА_2 відповів: «Я дуже добре його знаю з тих пір, як він …..та ганявся з ружьем за заступником голови». На уточнююче питання члена комісії: «За заступником голови чого?», ОСОБА_2 відповідає: «РДА». Надалі інший член комісії зазначає відповідачу, що просить казати підтверджувальні документами факти, оскільки йде відеозйомка, яка буде розміщена на офіційному сайті МОЗ України. ОСОБА_2 відповів: «Це правда. Що було, то було».

Листом від 23 лютого 2022 року МОЗ України підтвердило, що є власником зазначеного каналу «YouTube»./а.с.87 т.1/.

У пунктах 34, 35, 37 Порядку проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінетів Міністру України від 27.12.2017 №1094, установлено, що конкурсна комісія заслуховує на засіданні конкурсну пропозицію учасника конкурсу, проводить з ним співбесіду та враховує відповідність учасника конкурсу та його конкурсної пропозиції встановленим вимогам. Під час прийняття рішень за результатами конкурсу конкурсна комісія враховує здатність учасників конкурсу висловлювати свої думки, уміння викладати інформацію, комунікабельність, тактовність, ділові та вольові якості, готовність брати на себе відповідальність, уміння аналізувати проблеми і налагоджувати ділові зв`язки, виявляти творчий підхід до роботи, доброчесність (у тому числі академічну), емоційну врівноваженість. Відеозапис засідання конкурсної комісії оприлюднюється на офіційному вебсайті органу управління не пізніше наступного дня з дати проведення засідання та зберігається на відповідному вебсайті не менше одного року.

Факт поширення зазначеної інформації в указаний спосіб сторони не оспорювали.

Свідок ОСОБА_3 пояснила, що більше 40 років працювала в Сумській обласній СЕС, у 2004-2006 роках була головою профспілкової організації. У той час від співробітників ходили чутки, що головний лікар Недригайлівської СЕС ОСОБА_1 бігав з рушницею за якимсь начальником. Особисто вона не бачила. У який період це було також не пам`ятає. Свідок знала ОСОБА_4 , зустрічалися на зборах. Поведінку ОСОБА_1 очолювана нею профспілка не розглядала, оскільки у Недригайлівській СЕС своя профспілка була. Знає, що відповідач виявив бажання вирішити цю ситуацію. Все знає зі слів спеціалістів, які приїздили в обласну СЕС. Позивача зняли з роботи.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що з грудня 1987 року до жовтня 2005 року працювала у Недригайлівській СЕС помічником лікаря - епідеміолога. З вересня 2002 року чи 2003 року до лютого 2005 року її керівником був ОСОБА_1 . Особисто не бачила, але чула від людей, що в кінці 2004 року - на початку 2005 року ОСОБА_1 погрожував рушницею в адміністрації району заступнику Тимченку. Головою адміністрації тоді був ОСОБА_6 . У зв`язку з цими подіями викликали в адміністрацію ОСОБА_2 та міліцію, де він залагоджував ситуацію, оскільки на той час це був надзвичайний випадок і подія для селища. Про ці події говорило все смт ОСОБА_7 . ОСОБА_1 довелося звільнитися з роботи. Під час її чергування ОСОБА_1 приходив в установу з мисливською рушницею, яку тримав за ремінь у руці не в чохлі, і шукав дружину. Дружина також працювала у санстанції. У смт Недригайлів є місцева газета «Голос Посулля», щоб там друкували про ці події не пам`ятає. Також зі слів інших осіб чула, що ОСОБА_1 ганявся з рушницею за дружиною в лікарні.

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що обіймає посаду завідувача Буринського відділення Центру та профілактики хвороб МОЗ України. До того працював з 1977 року у Кролевецькій районній санепідемстанції. Позивач був головним лікарем Недригайлівської районної санепідемстанції. На одній із нарад у присутності головного лікаря області у м.Сумах, який на той час був ОСОБА_9 , на рівні чуток чув, що позивач ганявся за кимось з рушницею. За ким ганявся, не знає. Знав позивача і був присутній на нараді як завідуючий санітарним відділом. Коли головним лікарем був Мерещеряк, посаду головного лікаря Недригайлівської СЕС обіймав ОСОБА_1 , у подальшому його зняли з посади. Довго позивач не працював, а потім став працювати у м. Путивль лікарем СЕС. Конкурс на каналі «YouTube» не дивився. Перебуває у підпорядкуванні відповідача, проте повідомив, що йому відомо.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що обіймає посаду лікаря загальної гігієни ДУ «Сумський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України», працює у м.Охтирці з серпня 1980 року. ОСОБА_2 не є його безпосереднім керівником. Як завідуючий санепідем відділом приїздив у м.Суми. На одній із нарад у м.Сумах його керівник Шалак, який зараз покійний, повідомив про надзвичайний випадок, що трапився ОСОБА_1 у смт Недригайлів бігав з рушницею за заступником районної адміністрації. Це було у 2005 році. Згодом на зустрічі випускників цю інформацію йому підтвердив ОСОБА_11 , з яким разом навчався, проживав і продовжує спілкуватися. ОСОБА_11 був головним лікарем Недригалійвської СЕС до ОСОБА_1 та після його звільнення. Не заперечує, що до 2012 року його керівником був ОСОБА_2 - брат відповідача.

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що з 1966 року вона працювала в Сумській СЕС, яку неодноразово реорганізовувалася. З позивачем особисто не знайома, проте знає, що він обіймав посаду головного лікаря Недригайлівської СЕС, до того працював у лабораторному центрі. У період виборів Президента України між ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , років 18-19 тому, чула, як обговорювали на рівні чуток факт того, що позивач ганявся за заступником голови районної адміністрації. В обласній СЕС проводилася конференція - збирали всіх санітарних лікарів області і серед працівників обговорювали цей випадок, офіційних листів з приводу цього факту не бачила. Чи присутній був там ОСОБА_1 , не пам`ятає. З розмов знає, що ОСОБА_2 їздив у смт Недригайлів нібито «захищати» ОСОБА_1 . У подальшому знає, що позивач був звільнений з посади.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що з 2003 року до січня 2005 року обіймав посаду голови Недригайлівської районної адміністрації. У січні 2005 року після виборів його звільнили. До нього дійшли чутки про надзвичайний випадок, люди говорили, що «чудить» головний санітарний лікар Недригайлівського району ОСОБА_1 , у нетверезому стані чинить п`яні дебоші. Він доручив своєму заступнику ОСОБА_16 розібратися і доповісти. Згідно з доповіддю першого заступника чутки були небезпідставні, доповів, що і йому почав погрожувати, треба звільняти. Матеріали готувала ОСОБА_17 , прізвища не пам`ятає. Все спілкування щодо цих обставин відбувалося між його заступниками і безпосереднім керівництвом санепідемстанції. Знав, що в обласній санепідемстанції працює ОСОБА_2 , але з ним не контактував. Мабуть, оформляли подання на звільнення, він не пам`ятає. За ним з рушницею ОСОБА_1 не бігав. У поліцію не звертався, бо це належало до компетенції його заступників, яким доручив розібратися у ситуації. Поки він працював, після звільнення ОСОБА_1 очолив санстанцію ОСОБА_18 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив із того, що аналіз оспорюваної інформації, контекст її поширення, надані докази свідчать про те, що відповідач висловив свою думку щодо особи позивача, що має ознаки оціночного судження, оскільки відсутні у його складі посилання на фактичні обставини та відсутня можливість здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності й дійсності.

Доказів на підтвердження того, що озвучена інформація вплинула на результати конкурсу, у якому брав участь позивач, порушила його особисті немайнові права, завдала шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкодила повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, позивач суду не надав.

При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача, що дії, про які стверджує відповідач у відеоматеріалі, охоплюють диспозицією статті 129 КК України, оскільки характер висловлювань не містить посилання на такі, що реально існують факти вчинення позивачем кримінального правопорушення. Натомість, надаючи оцінку показанням допитаних свідків, суд першої інстанції виходив із того, що жоден із них не був очевидцем подій та не зміг назвати джерело походження інформації.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги їх правильності не спростовують та зводяться до довільного тлумачення норм права на власну користь.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №582/18/21 від 18.09.2023.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Згідно зі статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 24.05.2023 у справа №536/911/21 зазначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Натомість, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №757/22307/17-ц від 22.05.2019.

Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила (постанова Верховного Суду у справі №757/9133/18-ц від 24.12.2021).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду у справі №129/1033/13-ц у постанові від 18.03.2020 сформувала висновок щодо на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

У межах заявленого спору наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконано та не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність юридичного складу порушення, на яке вказує сторона позивача. Натомість поширена інформація є оціночними судженнями відповідача, а тому не підлягає спростуванню, оскільки кожен має право на свободу вираження поглядів у демократичному суспільстві.

Доводи апеляційної скарги, що поширена відносно позивача інформація містить конкретну інформацію про подію і особу позивача, а отже не є оціночним судженням, колегія суддів відхиляє. При цьому враховує наступне.

При зверненні до суду з позовом до ОСОБА_2 позивач просив визнати недостовірною інформацію про те, що ОСОБА_1 ганявся з рушницею за заступником голови районної державної адміністрації. Така інформація поширена у відеоматеріалі, розміщеному на каналі «YouTube» Міністерства охорони здоров`я України від 03.09.2021 під назвою «Конкурс на заняття посади ГДДУ «Сумський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» (адреса матеріалу https://youtube.com/watch?v=_DddzTm94So&t=2350s), де з 37 хв 55 сек до 39 хв 07 сек зафіксовано, як на питання одного з членів комісії, чи знає він ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 відповів, що знаю». Надалі цей член комісії поставив відповідачу таке питання: «Ваша професійна оцінка. Міг би він, наприклад, працювати, у Вас, діючого, заступником по підготовці кадрів?». Інший член комісії уточнив, що питання у контексті соціальної згуртованості. ОСОБА_2 відповів: «Правду можу сказати?». Член комісії відповів, що чекають лише правду. Надалі ОСОБА_2 відповів: «Я дуже добре його знаю з тих пір, як він …..та ганявся з ружьем за заступником голови». На уточнююче питання члена комісії: «За заступником голови чого?», ОСОБА_2 відповідає: «РДА». Надалі інший член комісії зазначає відповідачу, що просить казати підтверджувальні документами факти, оскільки йде відеозйомка, яка буде розміщена на офіційному сайті МОЗ України. ОСОБА_2 відповів: «Це правда. Що було, то було».

Колегія суддів вважає, що відповідь відповідача на поставлене йому запитання одного з членів комісії «Я дуже добре його знаю з тих пір, як він …..та ганявся з ружьем за заступником голови» є оціночними судженнями, правдивість яких не можна перевірити на предмет їх дійсності. Такі висловлювання є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача і оцінити правдивість чи правильність такого судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції залишив без належного реагування твердження сторони позивача, що дії, які викладені у відеоматеріалі, охоплюються диспозицією статті 129 КК України, колегія суддів відхиляє, оскільки зміст запису не містить однозначного твердження про факт вчинення позивачем конкретного кримінального правопорушення, а є власною думкою відповідача щодо особи позивача з використанням провокативної риторики та інших мовно-стилістичних засобів, характерних для оціночних суджень.

Натомість, наведена стороною позивача практика Верховного Суду у справі №757/2781/19-ц від 23.12.2020, застосуванню не підлягає, оскільки сформована з відмінних фактичних обставин, де оскаржувані твердження зроблені упродовж засідання бюро Первомайської міської партійної організації Всеукраїнського об`єднання «Батьківщина» депутатом щодо вчинення злочину іншим депутатом, зокрема, замаху на життя голови фракції «Батьківщина».

Інших доводів на спростування правильності висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки оскаржуване рішення ухвалено на підставі повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, правильно застосованих норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375,381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником адвокатом Огорілко Юрієм Миколайовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 27 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.10.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак