У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 335/13034/24

провадження № 61-8766ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Химченка Олексія Сергійовича на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 червня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури в розмірі 2 000 000,00 грн.

Вказував, що 22 травня 2017 року слідчим Слідчого управління Головного управління Національно поліції в Запорізькій області (далі - СУ ГУНП в Запорізькій області) старшим лейтенантом поліції Драчовим А. А. за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000003 від 06 січня 2017 року, його затримано в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

23 травня 2017 року старшим слідчим СУ ГУНП в Запорізькій області підполковником поліції Войтенко В. В. за погодженням із прокурором відділу прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошка Т. В. у цьому кримінальному провадженні було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 368 КК України, в пособництві в одержанні службовою особою неправомірної вигоди за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

25 травня 2017 року слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за клопотанням старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області підполковника поліції Войтенка В. В., погодженого із прокурором відділу прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошкою Т. В., було обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

28 грудня 2017 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя скерований обвинувальний акт щодо нього, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з яким його звинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України, яке кваліфікується як пособництво в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, вчинене організованою групою.

16 травня 2019 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя було скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0001430 від 02 травня 2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статтею 297 КК України, тобто наруга над могилою, вчинена з хуліганських мотивів.

02 липня 2021 року вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України, та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення; визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, третьою статті 297 КК України, та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, прокурор оскаржив вирок до суду апеляційної інстанції.

13 квітня 2023 року ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2021 року щодо нього, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в цій справі залишено в силі.

Проте, знову не погоджуючись із рішеннями судів першої та другої інстанцій, вирок та ухвала були оскаржені прокурором до суду касаційної інстанції. І лише 07 квітня 2024 року, після ухвалення рішення Верховним Судом було вирішено цю справу.

Зазначає, що внаслідок незаконних затримання, повідомлення про підозру, обрання запобіжного заходу, пред`явлення обвинувачення він перебував під слідством та судом з 22 травня 2017 року до 13 квітня 2023 року, тобто 5 років 10 місяців 23 дні.

Враховуючи ступінь негативного впливу на його життя та свідомість як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, факту постійного очікування покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, як того вимагала сторона обвинувачення, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які він поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав, керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 2 000 000,00 грн є достатнім та обґрунтованим.

06 березня 2025 року рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя (раніше - Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя) позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури в розмірі 2 000 000,00 грн.

Судові витрати щодо сплати судового збору віднесено на рахунок держави.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на підставі належним чином оцінених доказів позивач незаконно перебував під слідством і судом 5 років 10 місяців 23 дня, а саме з 22 травня 2017 року до 13 квітня 2023 року, що є підставою для відшкодування на його користь моральної шкоди.

Виснував, що позивачу внаслідок застосування до нього процедури притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченої частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України, та частинами першою, третьою статті 297 КК України, зокрема із часу повідомлення його про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень до часу набрання виправдовувальним вироком законної сили було спричинено моральну шкоду, яка полягає в душевних страждань (переживань), погіршенні можливостей реалізації своїх звичок і бажань, життєвого ритму, інших негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи розмір моральної шкоди в розмірі 2 000 000,00 грн, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи, суд керувався вимогами виваженості та поміркованості, водночас, врахував характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

25 червня 2025 року постановою Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задоволено частково.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя (раніше - Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя) від 06 березня 2025 року змінено в частині відшкодування моральної шкоди, зменшено її розмір до 900 000,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд виснував, що суд першої інстанції правильно встановив, що позивач був підданий кримінальному переслідуванню щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частино п`ятою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України, та частинами першою, третьою статті 297 КК України з 22 травня 2017 року - з дати вручення підозри, до 13 квітня 2023 року - дати набрання законної сили ухвалою апеляційного суду, якою вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2021 року залишено без змін, - 5 років 10 місяців та 23 дні, тобто 70 календарних місяців і 23 дні.

Однак апеляційний суд неповністю погодився з рішенням суду першої інстанції щодо збільшення розміру моральної шкоди до 2 000 000,00 грн, оскільки збільшення мінімального гарантованого розміру відшкодування (566 133,33 грн) майже втричі суперечить принципам розумності, справедливості та співмірності відшкодування завданої моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Тому суд, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечивши позивачеві відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі, який є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи фактичні обставини справи, збільшив розмір моральної шкоди з 566 133,33 грн мінімально гарантованої суми до 900 000,00 грн, що, на його переконання, буде достатнім для поновлення порушених прав позивача та не призведе до його безпідставного збагачення.

09 липня 2025 року заступник керівника Запорізької обласної прокуратури Химченко О. С. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 червня 2025 року, в якій просить її змінити, зменшивши розмір моральної шкоди до мінімально гарантованого державою.

04 серпня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків.

Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшло клопотання про усунення недоліків касаційної скарги, зі змісту якого та доданих до нього додатків встановлено виконання особою, яка подає касаційну скаргу, вимог ухвали

У касаційній скарзі наведені доводи стосовно оскарження постанови апеляційного суду на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду).

Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд неправильно застосував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, від 30 вересня 2020 року в справі № 379/1418/18, від 28 жовтня 2020 року в справі № 303/3973/17, від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц, від 09 червня 2022 року в справі № 759/2952/20, від 09 листопада 2022 року в справі № 461/422/21, від 01 березня 2023 року в справі № 751/4400/21, від 08 листопада 2023 року в справі № 539/2673/21, від 25 квітня 2024 року в справі № 522/12731/21е, від 08 травня 2024 року в справі № 752/7098/22, від 30 вересня 2024 року в справі № 182/8958/21.

Вказує, що суди встановили період кримінального переслідування з 22 травня 2017 року до 13 квітня 2023 року як 70 місяців і 23 дні, тоді як правильний розрахунок становить 70 місяців і 22 дні, що вплинуло на визначення мінімального розміру відшкодування, який має становити 565 866,67 грн, а не 566 133,33 грн.

Суд першої інстанції без належного обґрунтування та без належних допустимих доказів збільшив розмір моральної шкоди до 2 000 000,00 грн, а суд апеляційної інстанції зменшив до 900 000,00 грн, чим порушив вимоги частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів виснувала про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Апеляційним судом встановлено, що згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, 22 травня 2017 року за матеріалами досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0000003 від 06 січня 2017 року, ОСОБА_1 затримано в порядку статті 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 368 КК України.

23 травня 2017 року старшим слідчим СУ ГУНП в Запорізькій області підполковником поліції Войтенко В. В. за погодженням із прокурором відділу прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошка Т. В. у кримінальному провадженні № 0000003 від 06 січня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 368 КК України, тобто в пособництві в одержанні службовою особою неправомірної вигоди за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

25 травня 2017 року ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, за клопотанням старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області підполковника поліції Войтенка В. В., погодженого із прокурором відділу прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошкою Т. В., у кримінальному провадженні № 0000003 від 06 січня 2017 року щодо ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

28 грудня 2017 року прокуратурою Запорізької області скеровано до Комунарського районного суду м. Запоріжжя обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000252 від 15 вересня 2016 року щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , згідно з яким ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України, яке кваліфікується як пособництво в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди, вчинене організованою групою.

06 травня 2019 року стосовно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» (далі - ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»). Цей запобіжний захід неодноразово продовжувався.

15 квітня 2020 року ухвалою Запорізького апеляційного суду ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2020 року про продовження строку тримання під вартою скасовано, до ОСОБА_1 застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Відповідно до повідомлення ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» від 17 квітня 2020 року вбачається, що 16 квітня 2020 року ОСОБА_1 був звільнений із ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

13 травня 2019 року Запорізькою місцевою прокуратурою № 2 до Комунарського районного суду м. Запоріжжя скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001430 від 02 травня 2019 року за частиною третьою статті 297 КК України (наруга над могилою, вчинена з хуліганських мотивів).

10 липня 2019 року Запорізькою місцевою прокуратурою № 2 до Комунарського районного суду м. Запоріжжя скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001425 від 02 травня 2019 року за частиною першою статті 297 КК України (наруга над могилою).

02 липня 2021 року вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя в справі № 333/7735/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України, та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення; визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, третьою статті 297 КК України, та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю.

13 квітня 2023 року ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2021 року відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в справі залишено в силі.

07 березня 2024 року ухвалою Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду касаційне провадження в справі № 333/7735/17 закрито у зв`язку із відмовою прокурора від скарги.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У частині другій статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

Згідно із статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 8 000,00 грн.

Позивач перебував під слідством та судом з 22 травня 2017 року до 13 квітня 2023 року, що становить 70 місяців 23 дні, тому гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 566 133,33 грн ((70 х 8 000,00 грн) + (8 000,00 грн : 30 х 23)).

ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 368 КК України, та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, третьою статті 297 КК України, виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року в справі

№ 306/701/20 (провадження № 61-3676св22), від 14 вересня 2022 року в справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 30 вересня 2022 року

в справі № 753/4724/21 (провадження № 61-947св22), від 05 жовтня 2022 року

в справі № 373/1292/20 (провадження № 61-6909св22), від 09 листопада

2022 року в справах № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22) та

№ 296/4523/19 (провадження № 61-18635св21) зазначено, що статтею 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено. Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

У постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі

№ 214/6982/13-ц, від 15 червня 2022 року в справі № 521/1347/18, від 16 серпня 2023 року в справі № 466/2780/21 вказано, що здійснення слідчих дій під час розслідування кримінальної справи належить до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, визначеного спеціальним законом. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи.

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня

2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Апеляційний суд правильно виснував, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди в силу положень Закону України № 266/94-ВР.

Враховуючи строк перебування позивача під слідством і судом

(70 місяців і 23 дні), гарантований Законом № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди не може становити менше ніж 566 133,33 грн.

Водночас суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про збільшення розміру моральної шкоди до 2 000 000,00 грн, та, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, враховуючи фактичні обставини справи, визначив розмір моральної шкоди в 900 000,00 грн.

Апеляційний суд врахував, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто апеляційний суд з`ясував усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідив надані докази, оцінив їх та визначив конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Також апеляційний суд правомірно виснував, що доводи заявника про те, ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 70 місяців і 22 дні, є помилковими, оскільки строк перебування під слідством з 22 травня 2017 року (включно) до 13 квітня 2023 року (включно) складає саме 70 місяців і 23 дні.

Посилання заявника на неврахування судом висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду та постановах Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з судовим рішенням, висновків суду не спростовують, на його законність і обґрунтованість не впливають, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Химченка О. С. необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів висновує, що застосування судом норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Химченка Олексія Сергійовича на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 червня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська