Справа №478/1061/24 пров. №2/478/27/2025
У х в а л а
І м е н е м У к р а ї н и
06 жовтня 2025 року Казанківський районний суд Миколаївської області
в складі: головуючої судді Сябренко І.П.
за участю: секретаря Шинкарюка М.О.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши в режимі відеоконференції у підготовчому судовому засіданні в залі суду с-ще Казанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,
22 серпня 2024 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 01 березня 2015 року між позивачем ОСОБА_3 (за договором - Позикодавець) та відповідачем ОСОБА_4 (за договором - Позичальник) було укладено договір позики. Відповідно до умов даного договору Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у сумі 1550 доларів США, а Позичальник зобов`язується їх повернути та сплатити проценти за користування грошовими коштами у розмірі 36% річних від суми позики за період з дня їх отримання і до дня повернення. Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві кошти не пізніше 7 днів з дня направлення йому Позикодавцем письмової вимоги про повернення коштів.
Крім того, 01 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_4 згідно ОСОБА_5 розписки отримав від позивача ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 8000 доларів США, під 3% в місяць, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2021 року.
Позивач ОСОБА_3 свої зобов`язання виконав в повному обсязі, та надав відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1550 доларів США та в розмірі 8000 доларів США. Проте, відповідач ОСОБА_4 не виконав взятих на себе обов`язків щодо повернення отриманих сум позики, грошові кошти в сумі 9550 доларів США не повернув.
Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2024 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання.
07 жовтня 2024 року відповідачем ОСОБА_4 , у відповідності до вимог ст.178 ЦПК України, подано до суду відзив на позов (а.с.41-51 том 1), в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на безпідставність та недоведеність обставин, на які позивач посилається як на правову підставу своїх вимог. Зазначив, що не отримував від позивача ОСОБА_3 жодних коштів за Договором позики, будь-яких договорів та документів не підписував, позивачем не надано достовірних, належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі йому грошових коштів. Крім того, відповідач ОСОБА_4 вказує, що позивач ОСОБА_3 пропустив встановлений ст.256 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом щодо стягнення заборгованості за Договором позики від 01 березня 2015 року, який закінчився 31 березня 2018 року. Однак з даним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду лише 22 серпня 2024 року, тобто, поза межами строку позовної давності. Звертає увагу, що згідно зі ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову.
07 жовтня 2024 року відповідачем ОСОБА_4 подано до суду клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.
Ухвалою суду від 04 листопада 2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, зупинене в зв`язку з призначенням судово-почеркознавчої експертизи.
Судом проведення експертизи доручено Миколаївському науково - дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України.
04 грудня 2024 року від Миколаївського науково - дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшло клопотання експерта про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи.
Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року поновлено провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 13 грудня 2024 року клопотання експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Сологуб Г.А. про надання матеріалів, задоволено. Матеріали цивільної справи №478/1061/24 повернуто експерту для вирішення питання щодо подальшого проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2024 року. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
Ухвалою суду від 13 лютого 2025 року поновлено провадження у справі, продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів та призначено до підготовчого судового засідання на 11 год. 03 березня 2025 року. Крім того, скасовано ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2024 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи по зазначеній цивільній справі.
17 березня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 , у відповідності до вимог ст.178 ЦПК України, подано до суду відзив на позов (а.с.166-174 том 1), в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на безпідставність та недоведеність обставин, на які позивач посилається як на правову підставу своїх вимог. Зазначив, що відповідач ОСОБА_4 жодних договірних відносин із позивачем ОСОБА_3 не мав, Договір позики від 01 березня 2015 року та Боргову розписку від 01 лютого 2018 року, не укладав і не підписував. Позивачем ОСОБА_3 доказів підписання договору та боргової розписки саме відповідачем ОСОБА_4 , не надано. Так само як і не надано доказів отримання відповідачем ОСОБА_4 від позивача ОСОБА_3 грошових коштів. Крім того, представник відповідача ОСОБА_2 вказує, що позивач ОСОБА_3 пропустив встановлений ст.256 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом щодо стягнення з відповідача ОСОБА_4 заборгованості за Договором позики від 01 березня 2015 року, оскільки перебіг позовної давності розпочався з 20 липня 2018 року, коли відповідачем ОСОБА_4 були повернуті позивачу ОСОБА_3 грошові кошти за Договором позики не в повному обсязі, та відповідно до ст.257 ЦК України така позовна давність сплила - 20 липня 2021 року. Однак з даним позовом позивач ОСОБА_3 звернулося до суду лише 22 серпня 2024 року, тобто, поза межами строку позовної давності. Звертає увагу, що згідно зі ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 заборгованості за Договором позики від 01 березня 2015 року (а.с.163-164 том 1).
17 березня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 подано до суду клопотання про призначення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів.
Ухвалою суду від 31 березня 2025 року призначено у справі комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизу. Судом проведення експертизи доручено експертам Київського відділення національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса».
30 травня 2025 року від заступника директора завідувача Київського відділення національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» Чабанець Т.М. надійшло клопотання експертів щодо уточнення питань поставлених на вирішення експертизи та надання вільних зразків підпису і почерку ОСОБА_4 .
Ухвалою суду від 02 червня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 11 червня 2025 року в задоволенні клопотання судових експертів Київського відділення національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» про уточнення питань, надання додаткових матеріалів, зразків необхідних для проведення комплексної судової почеркознавчої експертизи та судової технічної експертизи документів, відмовлено. Матеріали цивільної справи №478/1061/24 повернути експертам для вирішення питання щодо подальшого проведення експертизи, призначеної ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 31 березня 2025 року. Провадження у справі зупинити на час проведення експертизи.
Втім, 28 липня 2025 року до суду від Київського відділення національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, разом з повідомленням про неможливість надання висновку №1421/1422 від 22 липня 2025 року.
Ухвалою суду від 29 липня 2025 року поновлено провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.
18 серпня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 подано до суду клопотання про витребування доказів та зупинення провадження у справі, в якому просить витребувати з ВЧ НОМЕР_1 інформацію про переведення цієї військової частини на воєнний стан і про залучення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання бойових завдань у зоні бойових дій, та зупинення провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_4 у складі Збройних Сил України.
Ухвалою суду від 18 серпня 2025 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про витребування доказів, задоволено.
У підготовчому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заперечував проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі, просив відмовити в задоволенні.
Представник відповідача ОСОБА_2 у підготовчому судовому засіданні, у зв`язку з необхідністю з`ясування додаткових обставин, просив оголосити перерву у розгляді даного клопотання.
Вислухавши думку сторін щодо заявленого клопотання в частині зупинення провадження у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить такого висновку.
Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 NN 8-рп/2002).
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі «Красношапка проти України»).
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Зупинення провадження по справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
У постанові Верховного Суду України 07.10.2015 року у справі №6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».
У постанові Верховного Суду України від 01.02.2017 року у справі №6-1957цс16 зазначено, що «межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі».
Так, Указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з 24.02.2022 року було введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який Указами Президента України було неодноразово продовжено та який діє по даний час.
Законом України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно ч.9 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на військовослужбовців, тобто осіб, які проходять військову службу.
Відповідно до п.п. 1, 2 ст.1 Закону України «Про Збройні сили України», Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.
Згідно ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Статтею 3 цього Закону передбачено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Відповідно до вимог ч.1 ст.4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Збройні сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Початок, призупинення і закінчення проходження військової служби визначено ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Пунктом 2 ч.1 ст.251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
При цьому, вказана вище норма має тимчасовий характер, тобто обмежується строком перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан. За такої умови підстава для зупинення провадження у справі вичерпується тоді, коли участь сторони у складі Збройних Сил України припиняється. Сторона у справі може припинити участь у складі Збройних Сил України ще до припинення воєнного стану, якщо така можливість передбачена законодавством.
Наведене правове регулювання дозволяє дійти висновку, що норма п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України може бути застосована судами при вирішенні питання про зупинення провадження у справі лише у разі перебування фізичної особи, яка є стороною чи третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, до припинення перебування такої фізичної особи у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 27.02.2023 року у справі №380/7845/21).
Також, в ухвалі Верховного Суду від 29.08.2022 року у справі №461/5209/19 (провадження №61-5782св22) вказано, що: «22 серпня 2022 року позивач звернувся до суду касаційної інстанції із клопотанням про зупинення провадження у справі №461/3554/21 у зв`язку з тим, що він перебуває на військовій службі у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, військовослужбовець не перебуває у зоні постійної дислокації, а знаходиться у зоні бойових дій. На підтвердження клопотання про зупинення провадження у справі позивач надав довідки із військової частини від 08 серпня 2022 року №2/762 та №2/761. П.2 ч.1 ст.251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Оскільки, позивачем надані докази його перебування у складі Збройних сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, колегія суддів вважає, що заява про зупинення провадження у справі №461/5209/19 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, тому необхідно зупинити провадження у справі, що переглядається, до припинення перебування позивача у складі Збройних сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан».
Отже, для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України в матеріалах цивільної справи мають бути докази перебування сторони, у складі Збройних сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а також того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема, беруть участь у виконанні бойових завдань.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду про зупинення провадження від 14.12.2022 року у справі №757/5240/16-ц, від 29.08.2022 року у справі №461/5209/19, від 29.08.2022 року у справі №461/5209/19. У вказаних справах Верховний Суд зупиняв провадження, оскільки сторонами були надані докази перебування у складі Збройних сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, звертаючись до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі, представником відповідача ОСОБА_2 надано суду Витяг з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №107 від 11.04.2025 року (копія) (а.с.24 том 2) з якого вбачається, що сержанта ОСОБА_4 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначеного на посаду командира 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону ВЧ НОМЕР_1 , з посадовим окладом 3170 грн на місяць, шпк «сержант» ВОС-100215А, тарифний розряд 9, що підтверджується Військовим квитком серії НОМЕР_3 від 10.04.2025 року (копія) (а.с.25-25 том 2).
З довідки виданої командиром ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_6 від 24 вересня 2025 року за вих. №782, на виконання вимог ухвали суду від 18 серпня 2025 року, та Витягів з наказу №209 від 15 липня 2025 року і №225 від 26 липня 2025 року вбачається, що ОСОБА_4 15 липня 2025 року самовільно залишив військову частину. Станом на 24 вересня 2025 року його точне місцезнаходження невідоме. Відповідно до наказу №225 від 26 липня 2025 року ОСОБА_4 перебуває в розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_1 та згідно з цим наказом не залучений до виконання бойових завдань у зоні бойових дій.
Враховуючи те, що представником відповідача не надано суду доказів, перебування відповідача ОСОБА_4 у складі Збройних сил України у військовій частині, яка виконує бойові завдання у зоні бойових дій, його безпосередньої участь у бойових діях або у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, та перебування останнього на лінії бойового зіткнення з противником, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про зупинення провадження у справі у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, а тому у його задоволенні слід відмовити.
Керуючись п.2 ч.1 ст.251, п.2 ч.1 ст.253, ст.ст.258-260, 353 ЦПК України, суд
П о с т а н о в и в:
У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі, - відмовити.
Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, заперечення на ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення, ухвалене за результатами розгляду справи.

Суддя Сябренко І.П.