Справа № 344/3212/25
Провадження № 2/344/4842/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

03 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Катрич М.-Т.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженя в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Гудименко Ольга Миколаївна від імені ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просила розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у Виконкомі Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради, номер актового запису 3, номер свідоцтва НОМЕР_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що у Позивачки подружнє життя з Відповідачем не склалося, під час спільного проживання останні роки між сторонами постійно виникали непорозуміння, внаслідок чого кожний має різні погляди на сімейне життя, спільне господарство наразі не ведеться. Сторони втратили почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки.

У зв`язку з цим просила розірвати шлюб, укладений між сторонами.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.02.2025 року відкрито провадження в даній справі та витребувано у Позивача оригінал свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08.05.2025 року відкладено розгляд справи та визнано явку Позивача ОСОБА_1 обов`язковою.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.06.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05.08.2025 року ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 червня 2025 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, вимоги ухвали суду про витребування оригіналу доказу не виконала, заяв чи клопотань особисто від ОСОБА_1 до суду не надходило. Всі повістки про виклик, які направлялися на адресу ОСОБА_1 , яку зазначено у позовній заяві, поверталися на адресу суду з відміткою поштового органу «адресат відсутній за вказаною адресою».

Вимоги ухвали про відкриття провадження у справі, якою у ОСОБА_1 витребувано оригінал свідоцтва про шлюб, ОСОБА_1 не виконано, про причини невиконання не повідомлено.

Адвокатом Гудименко О.М. на адресу суду направлено заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечила.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, заяв чи клопотань від Відповідача не надходило.

Крім того, повідомлення Відповідача було здійснено на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» на веб-сайті Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

12 березня 2025 року на адресу суду від імені ОСОБА_2 поштовим відправленням надійшла заява про розгляд справи без участі Відповідача, в якій зазначено про визнання позовних вимог в повному обсязі.

Вказану заяву направлено до суду поштовим відправленням, при цьому в графі даних щодо відправника кореспонденції зазначено « ОСОБА_2 » та вказано номер телефону « НОМЕР_2 », який, згідно поданої до суду позовної заяви, належить адвокату Гудименко О.М., яка за даним позовом представляє інтереси Позивача, а не Відповідача. Крім того, як на самому поштовому конверті, так і в заяві про визнання позову, що надійшла від імені Відповідача ОСОБА_2 на адресу суду, дослівно продубльовано зміст вступної частини позовної заяви, підписаної адвокатом Гудименко О.М., та зазначено «адреса реєстрації: невідома. Остання адреса проживання, що відома: АДРЕСА_1 ». Будь-яких засобів зв`язку у даній заяві не зазначено.

А, отже, дані про те, що самому відповідачу невідомо його адресу реєстрації та адресу місця фактичного проживання викликають у суду сумнів у достовірності написання саме ним такої заяви про визнання позовних вимог.

У зв`язку із вищевказаними обставинами Суд не приймає зазначену заяву як заяву про визнання позову Відповідачем.

Оскільки Відповідач вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а представник Позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи.

Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, Судом встановлено наступне.

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частинами 1, 5 статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.

Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина 4 статті 7 Сімейного кодексу України).

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (частина 1 статті 21 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу (частина 3 статті 105 Сімейного кодексу України).

Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (стаття 112 Сімейного кодексу України).

Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей».

Відповідно до частини другої статті 114 та абзацу 2 частини третьої статті Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Так, звертаючись до суду з даним позовом від імені ОСОБА_1 , представник покликається на те, що 18 червня 2013 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований у Виконкомі Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради, номер актового запису 3, номер свідоцтва НОМЕР_1 .

Від даного шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9,10).

До позовної заяви представником Позивача долучено завірену 16.02.2025 року підписом адвоката Гудименко Ольги «Згідно з оригіналом» копію свідоцтва про шлюб у відсканованому вигляді низької читальної якості, в якому є нечитальною як дата укладення шлюбу, так і номер свідоцтва про шлюб (а.с.3).

Також до матеріалів позовної заяви долучено завірені адвокатом копії свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_3 від 14.03.2014 року (а.с.9) та серії НОМЕР_4 від 21.08.2019 року (а.с.10).

Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Як передбачено частиною 5 статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч.5 ст. 95 ЦПК України, учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

В позовній заяві представник Позивача не зазначила про наявність у неї чи іншої особи оригіналу письмового доказу - зокрема, свідоцтва про шлюб, завірену власним підписом, копію якого нею додано до позовної заяви.

Разом з тим, Суд виходить з того, що, завіривши власноручним підписом копію документу «Згідно з оригіналом», презюмується, що відповідна особа мала у своєму розпорядженні оригінал такого документу (ч.5 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Частинами 1-3 статті статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Речові, письмові та електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності також свідкам, експертам, спеціалістам.

Так, Суд зауважує, що даний позов пред`явлено про розірвання шлюбу.

Згідно чинного законодавства України підтвердженням факту укладення шлюбу є свідоцтво про шлюб.

Відповідно до частини 3 статті 27 Сімейного кодексу України державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Свідоцтво про укладення шлюбу - це офіційний документ, який підтверджує факт перебування осіб у зареєстрованому шлюбі.

У справах про розірвання шлюбу питання щодо подання до матеріалів справи оригіналу свідоцтва про шлюб роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Зокрема, згідно пункту 4 вказаної Постанови «до заяви додаються: свідоцтво про реєстрацію шлюбу, копії свідоцтв про народження дітей, довідки щодо розміру заробітку та інших доходів, а також усі необхідні документи відповідно до заявлених вимог. Якщо заява не відповідає вимогам закону, слід застосовувати правила ст. 121 ЦПК».

Отже, у вказаній Постанові Пленум Верховного Суду України розмежував перелік документів, які повинні бути подані в оригіналі (зокрема, свідоцтво про реєстрацію шлюбу), та документів, які можуть бути подані в копіях (наприклад, свідоцтва про народження дітей).

Крім того, Суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відтак, розірвання шлюбу є підставою припинення прав та обов`язків подружжя.

Свідоцтво про шлюб є документом, який підтверджує відповідний юридичний факт - перебування двох осіб у зареєстрованому шлюбі, пов`язаність їх взаємними правами та обов`язками подружжя, а тому у разі розірвання шлюбу між цими особами у встановленому законом порядку (через органи РАЦСУ в порядку статей 106 та 107 Сімейного кодексу України, чи в судовому порядку) - оригінал такого свідоцтва у первинному вигляді не може залишатися у будь-кого з них, оскільки з часу розірвання шлюбу відповідні особи втрачають статус подружжя, а їх шлюб є припиненим, як і припиняються взаємні права та обов`язки подружжя.

Аналогічним чином врегульовані правовідносини і у інших сферах суспільного життя, зокрема, у зв`язку з втратою відповідного статусу оригінал відповідного правопосвідчувального документу вилучається у такої особи (наприклад, вилучення нотаріусом оригіналу свідоцтва про право власності при відчуженні майна іншій особі, повернення кредитором оригіналу розписки боржнику при виконанні останнім боргових зобов`язань за розпискою тощо).

Крім того, Суд зауважує, що долучення до заяви про розірвання шлюбу саме оригіналу свідоцтва про шлюб передбачено і при розірванні шлюбу через органи РАЦСУ (в порядку статей 106 та 107 Сімейного кодексу України).

Так, згідно з пунктом 20 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 №3307/5) до заяви про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей, та про розірвання шлюбу відповідно до статті 107 Сімейного кодексу України має бути додане свідоцтво про шлюб. Якщо в подружжя такого свідоцтва немає, а актовий запис про шлюб в органі державної реєстрації актів цивільного стану не зберігся, то за наявності в паспортах або паспортних документах заявника відмітки (штампа) про шлюб вимагати поновлення актового запису не потрібно. Про відсутність свідоцтва робиться відмітка на заяві про розірвання шлюбу. За наявності свідоцтва про шлюб після складання актового запису про розірвання шлюбу воно повертається заявникам з відміткою про державну реєстрацію розірвання шлюбу. Якщо актовий запис про шлюб був складений в органах державної реєстрації актів цивільного стану України, але не зберігся, і в подружжя немає свідоцтва про шлюб, а також відсутні штампи (відмітки) про шлюб у паспортах, паспортних документах, то державна реєстрація розірвання шлюбу може бути проведена тільки після поновлення актового запису про шлюб у встановленому законодавством порядку.

У позовній заяві та у поданих на адресу суду заявах про розгляд справи без її участі (за змістом яких представник Позивача заперечила проти вимоги суду про витребування оригіналу свідоцтва про шлюб) представник Позивача на відсутність у ОСОБА_1 оригіналу свідоцтва про шлюб, його втрату тощо не покликалася. Будь-яких клопотань про витребування доказів, які нею самостійно не можуть бути подані (зокрема, актового запису про шлюб), не заявляла.

Також до позовної зави не додано і завіреного належним чином актового запису про шлюб, яким би засвідчувався як факт реєстрації шлюбу, так і його існування на час звернення до суду з даним позовом.

При цьому, сторона позивача не була позбавлена права звернутися до відповідного компетентного органу за видачею дубліката свідоцтва про шлюб чи отриманням актового запису про шлюб, або ж звернутися до суду з клопотанням про витребування доказу у разі наявності відповідних перешкод у поданні такого доказу.

Навпаки ж, представником Позивача особисто завірено надану суду копію свідоцтва про шлюб «згідно з оригіналом», що, як це передбачено ч.5 ст. 95 ЦПК України, свідчить про наявність у розпорядженні представника Гудименко О.М. оригіналу такого свідоцтва.

Позиція представника Позивача щодо відмови надання оригіналу свідоцтва про шлюб, в тому числі на законну вимогу суду (шляхом витребування оригіналу свідоцтва в ухвалі про відкриття провадження, постановлення ухвали про визнання явки Позивача обов`язковою саме з вказаних вище підстав), - є не роз`ясненою суду. Мотиви відмови у виконанні вимоги суду - у формі поважних причин представником не зазначені.

Відповідно до ч. 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Водночас, для правильного вирішення даного спору, повного та всебічного розгляду, ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду необхідно встановити факт укладення шлюбу та його існування на підставі письмового доказу - оригіналу свідоцтва про шлюб, який є необхідним для вирішення спору у даній справі.

Згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).

Згідно вимог статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Щодо посилання представника Позивача у поданій до суду заяві, як на підставу невиконання законної вимоги суду про надання оригіналу свідоцтва про шлюб, на позицію Верховного Суду, викладену у постанові №526/442/22 від 19.10.2022 року, Суд зауважує на нерелевантності даного висновку до обставин у цивільній справі, що розглядається.

Так, у справі №526/442/22, яка переглядалася Верховним Судом, судом касаційної інстанції зазначено, що, «Зважаючи на зміст статей 95, 177 ЦПК України залишення позовної заяви без руху з підстав ненадання оригіналу свідоцтва про шлюб є порушенням принципу верховенства права, права на справедливий суд, суперечить завданням цивільного судочинства».

Однак, в даній цивільній справі позов ОСОБА_1 без руху не залишався, провадження у справі було відкрито протягом п`ятиденного строку з часу надходження позовної заяви до суду, як того вимагає цивільний процесуальний закон.

Оригінал свідоцтва про шлюб в подальшому витребовувався у сторони Позивача у зв`язку з наданням в якості додатків до позову його завіреної копії у відсканованому вигляді низької читальної якості (в якому є нечитальною як дата укладення шлюбу, так і номер свідоцтва про шлюб (а.с.3), а також на підставі пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якій зазначено про необхідність подання свідоцтв про шлюб, а не його копії.

Крім того, Суд наголошує, що дослідження оригіналів доказів на відповідній стадії судового процесу є обов`язком, а не правом суду першої інстанції (частини 1-3 статті 229 ЦПК України), у разі наявності у суду відповідних сумнівів у достовірності поданої копії оригіналу документу.

Учасники справи повинні виконувати законні вимоги суду, а висловлення незгоди з такими вимогами не є належним способом виконання вимоги суду.

Тільки наведення поважних причин, які позбавляють учасника справи об`єктивної можливості виконати вимогу суду - можуть бути підставою для звільнення його від виконання покладеного на нього судом обов`язку.

Суд також зауважує, що відповідні обставини, які склалися в даній справі (надання на підтвердження повноважень представника Позивача тільки ордеру на представництво без договору про надання правничої допомоги, підписаного ОСОБА_1 , повернення всієї поштової кореспонденції, яка направлялася Позивачу, на адресу суду «за відсутністю адресата», неповідомлення представником Позивача свою довірительку ОСОБА_1 про вимогу суду щодо визнання її явки до суду обов`язковою, про витребування у неї оригіналу свідоцтва про шлюб (докази такого повідомлення - в матеріалах справи відсутні), надходження на адресу суду заяви від імені Відповідача із зазначенням на поштовому конверті номеру засобу зв`язку представника Позивача адвоката Гудименко О. - надають право суду першої інстанції, який здійснює розгляд справи, - вимагати відповідного оригіналу документу при вирішенні питання про розірвання шлюбу між сторонами в даній справі.

У відповідності до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій (ч.4 ст.12, ч.3 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд наголосив, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі №401/1944/22, провадження № 61-10115св23 від 10 листопада 2023 року.

Отже, звертаючись до суду з даним цивільним позовом та стверджуючи про існування зареєстрованого шлюбу, саме Позивач повинна довести наявність такого шлюбу (дату, місце укладення, реквізити відповідного посвідчувального документу (серія, номер, дата).

Виключно лиш ствердження представником Позивача такої обставини має характер припущення, що суперечить встановленим процесуальним законом правилам доказування у цивільній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв`язку з ненаданням стороною Позивача на законну вимогу суду оригіналу свідоцтва про шлюб Суд позбавлений можливості встановити відповідні обставини, які підлягають встановленню у справі про розірвання шлюбу (факт перебування осіб у зареєстрованому шлюбі).

Відповідних заяв чи клопотань стороною Позивача не заявлялося. Відповідно до вимог процесуального закону суд позбавлений права самостійно збирати чи витребовувати докази за аналогічних обставин.

Відповідно до ч.6 ст. 95 ЦПК України, якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відтак, в задоволенні позову слід відмовити саме з підстав не доведення стороною позивача факту перебування сторін у шлюбі через відсутність оригіналу свідоцтва про шлюб, інших належних документів, які б підтверджували факт реєстрації шлюбу та свідчили б про його існування, що не позбавляє Позивача права повторно звернутися до суду з аналогічним позовом.

На підставі наведеного, пунктів 4, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 89, 263-265, 280-285 Цивільно-процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 06 жовтня 2025 року.

Суддя Домбровська Г.В.