ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9028/25
провадження № 2/753/7403/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Шаповалової К.В.,

за участю секретаря судового засідання Давидюк В.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. О. Кошиця, 5а в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

01 травня 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_4 до КМР про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_5 . Після його смерті залишилося спадкове майно, зокрема, квартира АДРЕСА_1 . Оскільки позивачка має рідних братів, то вона не претендувала на спадкове майно, будучи впевненою, що її брати прийняли спадщину. Весною 2025 року один із рідних братів позивачки повідомив їй, що батько за життя склав заповіт, згідно якого заповідав усе своє майно своїй донці - позивачці у справі. В подальшому позивачка звернулася до ПН КМНО Кравець О.О. із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус винесла постанову про відмову у прийнятті заяви про прийняття спадщини у зв`язку із пропуском шестимісячного строку визначеного законом для подання таких заяв. Наразі позивачка просить суд встановити позивачці додатковий строк на подачу заяви про прийняття спадщини, а саме - три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 травня 2025 року цивільну справу № 753/9028/25 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 12 травня 2025 року.

08 травня 2025 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

Ухвалою суду від 20 травня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 16 червня 2025 року. Окрім того, зазначеною ухвалою суду було задоволено клопотання позивача про витребування від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 травня 2025 року до суду від відповідача надійшов відзив, у якому представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 16 червня 2025 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_3 та оголошено перерву у підготовчому засіданні на 7 серпня 2025 року.

Підготовче засідання 7 серпня 2025 року було відкладено на 23 вересня 2025 року.

У підготовчому засіданні 23 вересня 2025 року задоволено клопотання представника позивача про допит третьої особи як свідка у справі, проти чого не заперечував ОСОБА_3 , закрито підготовче провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи по суті у цьому судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, вказав, що позивачка проживала з батьком до дня його смерті, хоча була зареєстрована за іншою адресою, про наявність заповіту на її ім`я щодо спірної квартири вона дізналась від брата вже через рік після смерті батька, батько їй нічого про заповіт не говорив, вона думала, що право власності на квартиру після смерті батька оформив її брат. Як тільки вона дізналась від брата про заповіт відразу звернулись до нотаріуса разом з братом, щоб не втратити квартиру, проте нотаріус їм відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Просив визнати поважними причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, та встановити додатковий строк для її прийняття.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, вказала, що зазначені представником позивача причини пропуску строку не є поважними, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 , будучи допитаний як свідок у судовому засіданні, вказав, що його сестра (позивачка) проживала разом із батьком, він (свідок) знав про заповіт на її ім`я, проте батько просив його не казати позивачці нічого. Батько взагалі був дуже специфічної особою, ховав документи, мало що розповідав дітям про справи. Перед смертю батько так і не сказав сестрі про наявність заповіту, вже пізніше саме він повідомив сестру про наявність заповіту. Після цього вони відразу пішли до нотаріуса вдвох та там дізнались, що батько дійсно склав заповіт на сестру. Вказав, що думав, що сестра оформила спадщину після смерті батька, оскільки вони довгий час не спілкувались, посварились ще перед повномасштабним вторгненням. Вказав, що не претендує на цю квартиру, нехай вона буде сестрі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, допитавши третю особу у справі як свідка, дослідивши матеріали справи та докази надані під час розгляду справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, доходить наступного.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 6).

Як вбачається з наданих копій матеріалів спадкової справи, відкритої до майна померлого ОСОБА_5 , 3 квітня 2025 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 .

Відповідно до наявної копії заповіту, ОСОБА_5 23 жовтня 2019 року склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів доньці ОСОБА_4 .

Згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру від 10 лютого 1998 року спадкодавцю ОСОБА_5 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. від 3 квітня 2025 року відмовлено позивачці та її брату ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину оскільки спадкоємці у встановлений законом строк не подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини та на момент смерті спадкодавця не були зареєстровані за адресою померлого.

Представник позивача, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначав, що позивачка не знала про складений на неї заповіт, думала, що спадщину оформив її брат, а тому з поважних причин пропустила строк на подання відповідної заяви до нотаріуса.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини

з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших.

Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України

у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.

Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця. Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд.

Тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України.

Тож факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту.

Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.

Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Відмова нотаріуса, за наведених обставин, у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, на користь якого було складено заповіт, не порушує принципу свободи заповіту, оскільки усвідомленим невчиненням дій для прийняття спадщини спадкоємець на власний розсуд реалізовує своє право на відмову від прийняття спадщини.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладене у справі № 686/5757/23 від 26 червня 2024 року.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.

У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності».

За обставинами цієї справи позивач є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_5 за заповітом та за законом як спадкоємець першої черги.

Тож навіть у разі незнання про існування заповіту позивач як спадкоємець за законом першої черги повинна була вчинити активні дії для прийняття спадщини - подати заяву про прийняття спадщини у встановлений ЦК України строк.

Відповідно до обставин справи активні дії щодо прийняття спадщини позивач почала вчиняти після спливу шестимісячного строку, звернувшись у квітні 2025 року, тобто майже через 10 місяців після смерті батька, до приватного нотаріуса.

Будь-яких належних доказів (окрім показань третьої особи як свідка, який є рідним братом позивача) щодо наявності причин, які унеможливлювали своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини представником позивача суду надано не було.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

З огляду на обставини справи, що переглядається, а також правові висновки, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/5757/23, суд констатує, що факт усвідомлення позивачкою її права на спадкування за законом як спадкоємиці першої черги спадкування поряд із незнанням про існування заповіту, складеного на її ім`я, за умови невжиття нею жодних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини протягом передбаченого ЦК України строку, не свідчить як про порушення принципу свободи заповіту, так і про виникнення в неї об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили позивачці своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у відведений ЦК України строк.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки статтею 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (стаття 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Таким чином, враховуючи викладене, судом під час розгляду справи не встановлено наявність у позивачки поважних причин пропуску строк на прийняття спадщини, що має наслідком відсутність підстав для встановлення додаткового строку на прийняття спадщини та, відповідно, відмови у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 51, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Шаповалова