Справа № 465/4851/20
Провадження 2/465/144/25
РІШЕННЯ

Іменем України

06.10.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Лозинського Т.-Р.А.

за участі прокурора Машталяра Ю.А.

представника позивача Павлової З.П.

представника третьої особи Заяць Б.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_2 про витребування майна,-

ВСТАНОВИВ:

В.о. керівника Львівської місцевої прокуратури №3 Голоюх В. І. в інтересах Львівської міської ради звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування з приватної власності ОСОБА_1 у комунальну власність - на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення під інд. 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.) загальною площею 25,9 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101).

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.09.2015 між Львівською міською радою та Міністерством оборони України укладено меморандум про співпрацю щодо спільних дій стосовно прийняття у власність територіальної громади м. Львова житлового фонду Міністерства оборони України та будівництва для військовослужбовців, згідно п. 1 якого, Львівська міська рада на виконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 № 193 в термін до 31.10.2015 приймає у власність територіальної громади м. Львова житлові будинки та нерухоме військове майно згідно з додатком до зазначеного розпорядження.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про передачу нерухомого військового майна у м. Львові» від 03.02.2010 № 193, уряд вирішив прийняти пропозицію Міністерства оборони та Львівської міської ради щодо передачі нерухомого військового майна (будівель та споруд, об`єктів житлового фонду і комунального призначення, інженерних мереж військових містечок) у АДРЕСА_1 згідно з додатком, яким визначено перелік майна, що передається у власність територіальної громади міста Львова, зокрема, зазначено військове містечко № НОМЕР_1 із житловими будинками АДРЕСА_2 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 і НОМЕР_8 .

У відповідності до акта приймання-передачі військового майна № НОМЕР_9 , затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради № 614 від 21.10.2015 комісія, з урахуванням вищевказаних актів, керуючись розпорядженням Львівського міського голови від 22.09.2015 № 342 провела обстеження об`єктів передачі, зокрема житлового будинку по АДРЕСА_1 (військове містечко № НОМЕР_1 житловий будинок АДРЕСА_3 ) та здійснила прийом-передачу нерухомого військового майна по балансовій (залишковій) вартості у власність територіальної громади м. Львова.

Крім цього, актом приймання-передачі житлового будинку, затвердженим наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури № 542 від 30.09.2015, комісія 29.09.2015 провела обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить до сфери управління Міноборони і передається від Будинкоуправління № 4 (Липники) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (далі БУ № 4 (Липники) КЕВ м. Львова) територіальній громаді м. Львова та прийняла його у власність територіальної громади м. Львова.

В подальшому, згідно з розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 498 від 02.10.2015 житловий будинок по АДРЕСА_1 прийнятий на баланс та обслуговування ЛКП «Вулецьке» в існуючому технічному стані від КЕВ м. Львова військ Західного оперативного командування.

Так, будинок АДРЕСА_1 переданий від БУ № 4 (Липники) КЕВ м. Львова територіальній громаді м. Львова в цілому - із водопровідними та каналізаційними мережами, квартирами та нежитловими приміщеннями, тощо.

При цьому, як вбачається із матеріалів інвентаризаційної справи на вищевказаний будинок, на цокольному поверсі цього будинку в нежитлових приміщеннях під інд. №№ з 86 по 105 розташовувалась кантора, яка була в користуванні Будинкоуправління № 3 КЕВ м. Львова, що підтверджується крім цього, численними зверненнями цього користувача приміщень до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» із заявами щодо виготовлення технічної документації від 03.03.2000, 08.08.2003 та 08.12.2009, а також інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про місцезнаходження БУ № 3 КЕВ м. Львова.

Вказані нежитлові приміщення під інд. № з 86 по 105 за вищенаведеними актами приймання-передачі також були передані у власність територіальної громади м. Львова під час передачі будинку в цілому, оскільки винятки щодо одночасної передачі у комунальну власність нежитлових приміщень в будинках, які передавались у власність територіальних громад, були передбачені додатковим розпорядженням Кабінету Міністрів України № 740-р від 17.07.2015 і актом № 2 приймання-передачі військового майна, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради № 615 від 21.10.2015.

Таким чином, внаслідок прийняття у комунальну власність будинку АДРЕСА_1 в цілому, нежитлові приміщення колишньої кантори БУ № 3 КЕВ м. Львова також стали власністю територіальної громади м. Львова.

Водночас, місцевою прокуратурою встановлено, що 22.03.2016 державним реєстратором прав на нерухоме майно Тузяком П.Т. прийнято рішення (індексний номер рішення: 28872240) про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо складу об`єкта нерухомого майна, а саме щодо квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер: 01) та долучення до неї приміщень в цокольному поверсі цього будинку під інд. 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.) загальною площею 25,9 кв.м.

Квартира АДРЕСА_4 , до якої було приєднано спірні приміщення належала на підставі договору купівлі-продажу квартири № 2-1783 від 28.05.1996 на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Вказані зміни були внесені державним реєстратором прав на нерухоме майно на підставі технічного паспорта від 23.11.2015 та довідки БУ № 4 (Липники) КЕВ м. Львова № 734/1 від 21.09.2015.

Так, із змісту вказаної довідки слідує, що з метою впорядкування документації на приватизацію квартири, КЕВ м. Львова повідомляє, що мешканці квартири АДРЕСА_4 використовують комору на цокольному поверсі під інд. АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 , 96, АДРЕСА_6 загальною площею 25,9 кв.м., які помилково не внесено до документів при приватизації квартири.

З аналізу зазначеної довідки вбачається, що така не є правовстановлюючим документом з урахуванням положень ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким, зокрема, визначено перелік таких документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав.

При цьому, в матеріалах приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_4 відсутнє будь-яке посилання на підсобні приміщення під інд. 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.) на цокольному поверсі цього будинку та їх приналежність при здійсненні приватизації цієї квартири.

Відтак, державним реєстратором прав на нерухоме майно було протиправно внесено зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо складу об`єкта нерухомого майна - квартири по АДРЕСА_7 та долучення до неї згаданих приміщень загальною площею 25,9 кв.м. на підставі довідки БУ № 4 (Липники) КЕВ м. Львова № 734/1 від 21.09.2015, яка не є правовстановлюючим документом і не може слугувати підставою для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Водночас, згадані приміщення на цокольному поверсі, позначені в технічному паспорті від 23.11.2015 під інд. 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.) з огляду на площу та розташування, є тотожними приміщенням на цокольному поверсі під інд. 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.), в яких розташовувалась кантора, яка була в користуванні Будинкоуправління № НОМЕР_3 КЕВ м. Львова (приміщення під інд. 86-105), та які зазначені у поверховому плані від 11.12.1996, наявного у матеріалах інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 .

Таким чином, внаслідок співставлення та порівняння вищевказаного технічного паспорта та поверхового плану, слід зробити висновок, що спірні нежитлові приміщення під інд. 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.) загальною площею 25,9 кв.м. на АДРЕСА_1 є складовою частиною нежитлових приміщень, які перебували у власності Міноборони України та користуванні Будинкоуправління № НОМЕР_3 КЕВ м. Львова (приміщення під інд. 86-105), та передані за вищезгаданими актами приймання-передачі від 30.09.2015 та 21.10.2015 будинку по АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Львова в цілому.

Таким чином, за відсутності правових підстав, 22.03.2016 державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято незаконне рішення (індексний номер рішення: 28872240) про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке призвело до протиправного вибуття з власності територіальної громади м. Львова нежитлових приміщень під інд. 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.) загальною площею 25,9 кв.м., які розташовані на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 , оскільки останній був переданий в цілому на підставі актів приймання-передачі від 30.09.2015 та 21.10.2015 у комунальну власність.

В подальшому, на підставі висновків ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1/5809 від 06.05.2016 та № 1/3044 від 15.03.2018 державним реєстратором Тузяком П.Т. 20.03.2018 проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на спірні нежитлові приміщення, як на окремий об`єкт нерухомого майна (із відкриттям розділу) внаслідок їх виділу з належної йому квартири.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 28.03.2018 ОСОБА_2 відчужив нежитлові приміщення 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.) загальною площею 25,9 кв.м. по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .

Так, нежитлові приміщення, розташовані на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 під інд. 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.) загальною площею 25,9 кв.м. перебували у комунальній власності після прийняття їх за актами приймання-передачі будинку від 30.09.2015 та 21.10.2015 територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради, але незаконно вибули з її власності внаслідок прийняття державним реєстратором прав на нерухоме майно 22.03.2016 за відсутності правових підстав рішень про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Факт неможливості розпорядитись належним територіальній громаді спірним нерухомим майном, яке незаконно вибуло з комунальної власності підтверджується актом приймання-передачі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 з балансу ЛКП «Вулецьке» Франківської районної адміністрації в управління ОСББ «Наш Горіховий гай».

Водночас, будь-які правочини спрямовані на відчуження спірних нежитлових приміщень між Львівською міською радою чи Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та третіми особами не укладались, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Львівська міська рада, як дійсний власник вищезгаданого об`єкту нерухомого майна, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, як орган уповноважений управляти майном громади не відчужували вказане майно, а відтак вказане нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, що у свою чергу, є підставою, відповідно до статті 388 ЦК України, для витребування цього майна на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійним правочином чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 (справа №183/1617/16) звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю (п.89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц). На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 27.03.2024 року заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2021 року у справі № 465/4851/20 - скасовано.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 19.06.2024 року залучено ОСОБА_2 до участі у розгляді цивільної справи №465/4851/20 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 ..

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На адресу суду від ОСОБА_1 01.07.2025 року надійшли пояснення у справі в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення аналогічні за змістом до позовної заяви та просив та просив заявлені вимоги задоволити.

Прокурор підтримав вимоги позовної заяви та просив таку задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила такі задоволити.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши думку учасників справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно роз`яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Судом встановлено, що згідно довідки від 21.09.2015 р., виданої начальником будинко-управління №4 Соботою Ю.В., з метою впорядкування документації на приватизацію квартири, КЕВ м. Львова повідомляє, що мешканці квартири АДРЕСА_4 використовують комору на цокольному поверсі під інд. АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 , 96, АДРЕСА_6 загальною площею 25,9 кв.м., які помилково не внесено до документів при приватизації квартири.

22.03.2016 державним реєстратором прав на нерухоме майно Тузяком П.Т. прийнято рішення (індексний номер рішення: 28872240) про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо складу об`єкта нерухомого майна, а саме щодо квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер: 01) та долучення до неї приміщень в цокольному поверсі цього будинку під інд. 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.) загальною площею 25,9 кв.м.

Квартира АДРЕСА_4 , до якої було приєднано спірні приміщення належала на підставі договору купівлі-продажу квартири № 2-1783 від 28.05.1996 на праві приватної власності ОСОБА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень 28.03.2018 ОСОБА_2 відчужив нежитлові приміщення 95 (12,1 кв.м.), 95а (1,3 кв.м.), 96 (11,5 кв.м.) та 96а (1,0 кв.м.) загальною площею 25,9 кв.м. по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .

19.09.2015 між Львівською міською радою та Міністерством оборони України укладено меморандум про співпрацю щодо спільних дій стосовно прийняття у власність територіальної громади м. Львова житлового фонду Міністерства оборони України та будівництва для військовослужбовців, згідно п. 1 якого, Львівська міська рада на виконання вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 № 193 в термін до 31.10.2015 приймає у власність територіальної громади м. Львова житлові будинки та нерухоме військове майно згідно з додатком до зазначеного розпорядження. Даний факт підтверджується наявною у матеріалах справи копією меморандуму від 19.09.2015 р.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про передачу нерухомого військового майна у м. Львові» від 03.02.2010 № 193, прийнято пропозицію Міністерства оборони та Львівської міської ради щодо передачі нерухомого військового майна (будівель та споруд, об`єктів житлового фонду і комунального призначення, інженерних мереж військових містечок) у АДРЕСА_1 згідно з додатком, яким визначено перелік майна, що передається у власність територіальної громади міста Львова, зокрема, зазначено військове містечко № НОМЕР_1 із житловими будинками АДРЕСА_2 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 і НОМЕР_8 .

У відповідності до акта приймання-передачі військового майна № НОМЕР_9 , затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради № 614 від 21.10.2015 комісія, з урахуванням вищевказаних актів, керуючись розпорядженням Львівського міського голови від 22.09.2015 № 342 провела обстеження об`єктів передачі, зокрема житлового будинку по АДРЕСА_1 (військове містечко № НОМЕР_1 житловий будинок АДРЕСА_3 ) та здійснила прийом-передачу нерухомого військового майна по балансовій (залишковій) вартості у власність територіальної громади м. Львова.

Так, актом приймання-передачі житлового будинку, затвердженим наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури № 542 від 30.09.2015, комісія 29.09.2015 провела обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить до сфери управління Міноборони і передається від Будинкоуправління № 4 (Липники) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (далі БУ № 4 (Липники) КЕВ м. Львова) територіальній громаді м. Львова та прийняла його у власність територіальної громади м. Львова.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 316ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов не володіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц - виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виклала наступний правовий висновок - можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зроблено висновок, що: «можливість витребування майна власником, який не виявляв волі на вибуття цього майна з його володіння, передбачена законом як у випадку, коли кінцевий набувач є недобросовісним, так і у випадку, коли такий набувач є добросовісним. Однак для того, щоб захід втручання у право мирного володіння майном узгоджувався з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мало встановити лише те, що набуття майна не відповідало певним вимогам закону. У кожному такому випадку слід також встановити, чи є легітимна мета відповідного втручання, яка випливає, зокрема, зі змісту абзацу другого вказаної статті, а також, чи є втручання у право мирного володіння майном за обставин конкретної справи пропорційним відповідній меті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що: «5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20березня 2019року в справі №521/8368/15-ц, провадження №61-17779св18).

Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02листопада 2021року у справі №925/1351/19, провадження №12-35гс21).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02листопада 2021року у справі №925/1351/19, провадження №12-35гс21).

Зазначені правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2024 року у справі №754/446/22, провадження №61-7349сво23.

Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».

Велика Палата Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-цзробила висновок, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном.

Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 ЦК України, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятою та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2024 року (справа №754/446/22, провадження № 61-7349сво23).

Звертаючись до суду з позовом прокурор, в інтересах держави в особі Львівської міської ради вказав, що спірні нежитлові приміщення, а саме приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) вибули з комунальної власності на підставі довідки БУ №4 (Липники) КЕВ м.Львова №734/1 від 21.09.2015, яка не є правовстановлюючим документом і не могла слугувати підставою для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на нежитлові приміщення, позначені на плані під індексами: 95/12.1 кв.м. (нежитлове); 95а/1.3 кв.м. (лоджія); 96/11.5 кв.м. (нежитлове); 96а/1.0 кв.м. (лоджія), загальною площею 25,9 (двадцять п`ять цілих дев`ять десятих) кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі продажу нежитлових приміщень від 28.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О.

Підтвердження добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, заборону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь. Такі відомості повинні спонукати покупця до більшої обачливості.

Отже, як вбачається з матеріалів справи на момент придбання ОСОБА_1 спірних нежитлових приміщень жодних заборон не було, не було судових спорів щодо приміщень, всі документи були належно оформлені та не викликали жодного сумніву як у нього, так і у нотаріуса, який посвідчував договір-купівлі продажу.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і «майном».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 12 грудня 2024 року у справі «ТОВ «Одеська бутербродна компанія» проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у зв`язку з тим, що втручання у майнові права підприємства заявника шляхом визнання недійсним його права власності на добросовісно придбане майно у судовому провадженні, ініційованому проти нього прокурором, не відповідало вимозі пропорційності і підприємству заявнику не було надано жодної компенсації.

У цивільному аспекті втручання можливо для забезпечення позовів по цивільній/господарській справі, втручання для скорочення державного боргу(рішення Фабіан проти Угорщини). Втручання не повинно завдавати значної шкоди володільцю майна. Для цього держава повинна дотримуватись певного балансу при втручанні у право особи на мирне володіння майном та надавати відповідну компенсацію, оскільки останній починає нести певні збитки у разі втручання. Для цього втручання повинно здійснюватися з розумним співвідношенням та з обґрунтованою пропорційністю.

У разі відсутності розумного співвідношення та обґрунтованої пропорційності між метою втручання держави в право особи на мирне володіння майном та збитками, які несе особа у зв`язку з неможливістю володіти своїм майном, а також у разі відсутності компенсації за втручання та законних підстав такого втручання, здійснюється грубе порушення права особи на мирне володіння майном.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про неможливість витребування спірних нежитлових приміщень у ОСОБА_1 , оскільки задоволення позову про витребування майна у цій справі матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 263, 264, 265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

в задоволенні позову Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_2 про витребування майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06 жовтня 2025 року.

Суддя Ванівський Ю.М.