КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року місто Київ

справа №753/10659/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - Соболь Юлії Павлівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О., повний текст рішення складено 10 квітня 2025 року, у справі за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти пайової участі замовника будівництва у розвитку інфраструктури міста Києва в розмірі 242 562,66 грн. на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 08 грудня 2020 року Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстрував повідомлення про початок виконання будівельних робіт №32 щодо будівництва садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на земельних ділянках для колективного садівництва з кадастровими номерами :90:851:0044; :90:851:0043; :90:851:0042; :90:851:0041.

Вказував, що за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказані земельні ділянки належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 .

Зазначав, що у зв`язку з наведеним у відповідача як у замовника будівництва виник обов`язок протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутись до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі у розвитку інфраструктури міста Києва, що передбачено підпунктами 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Посилався на те, що відповідач вказаний обов`язок не виконала та пайову участь до прийняття об`єкта в експлуатацію не сплатила, а тому зобов`язана повернути ці кошти як безпідставно збережені.

Вказував, що заявлена до стягнення грошова сума розрахована на момент подання позову за формулою, наведеною у пункті 6.4. Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15листопада 2016 року №411/1415.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 рокупозов Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 242562,66 грн. на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету за реквізитами: одержувач: ГУК у м. Києві; ; банк одержувача: Казначейство України (ЕАП); код доходів: 24170000; рахунок IBAN: UA0026001.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) судовий збір в розмірі 2910,75 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що у позовній заяві зазначено, що після початку будівництва замовник зобов`язаний звернутися із заявою про визначення розміру пайової участі. Із законодавства не випливає, що такий обов`язок випливає після отримання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Вказувала, що у 2020 році відповідачем було укладено договір про надання послуг із Обслуговуючим Кооперативом «ЖБК «Фрідом Хауз»», відповідно до умов договору останній зобов`язувався отримати дозвільні документи та організувати і в подальшому здійснити будівництво та забезпечити прийняття об`єкта до експлуатації.

Зазначала, що відповідно до умов договору будівельні роботи розпочались у першому кварталі 2022 року, однак судом не взято до уваги зазначений доказ відповідача.

Посилалася на те, що жодною нормою права не передбачено у 2021 році сплачувати кошти пайової участі.

Вказувала, що позивач здійснював розрахунок суми відповідно до нормативно-правових актів: рішення Київської міської ради від 19 грудня 2019 року №460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва» та рішення Київської міської ради від 26 березня 2020 року №908/9078 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 19 грудня 2019 року №460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва», які скасовано судом.

30 червня 2025 року від позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала зобов`язання щодо звернення до Департаменту із заявою про визначення розміру її пайової участі у створенні і розвитку інфраструктури міста Києва та не сплатила пайову участь у визначений законом строк (до дати прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію). З огляду на викладене у позивача виникло право вимагати виконання цього зобов`язання у примусовому порядку, що відповідає способу захисту, визначеному пунктом 5 частини другої статті 16 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до положень частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою цієї норми зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами частини третьої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні встановлює Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI).

За визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), замовником будівництва є фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 3038-VI плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

До 01 січня 2020 року відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту регулювались статтею 40 Закону № 3038-VI.

Відповідно до частини другої цієї норми замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону №3038-VI).

01 січня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року №132-IX (далі - Закон №132-IX), яким статтю 40 Закону №3038-VI виключено.

Водночас пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Цим же пунктом установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь), а також визначено розміри пайової участі (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом) в залежності від виду об`єкта будівництва, перелік об`єктів, у разі будівництва яких пайова участь не сплачується, та порядок сплати пайової участі, зокрема: розмір пайової участі для житлових будинків становить 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування; пайова участь не сплачується у разі будівництва індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію; кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту; інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.

Отже, за змістом наведених нормативних положень з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Водночас відсутність такого обов`язку не означає відсутність у замовників відповідних об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, передбаченого пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту у визначених цією нормою розмірах та порядку.

Подібні правові висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у цій справі виснувала, що у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. У разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2020 року ОК «ЖБК «Фрідом Хауз» та ОСОБА_1 уклали договір про участь у будівництві житлового будинку, а саме садового будинку на АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.3 договору передбачено, що орієнтовний початок об`єкта будівництва перший квартал 2021 року, строк закінчення будівництвом об`єкта будівництва та забезпечення прийняття його в експлуатацію становить четвертий квартал 2021 року.

08 грудня 2020 року Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстрував повідомлення про початок виконання будівельних робіт №КВ32 щодо будівництва садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на земельних ділянках для колективного садівництва з кадастровими номерами :90:851:0044; :90:851:0043; :90:851:0042; :90:851:0041, що підтверджується витягом з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказані земельні ділянки належать на праві особистої приватної власності відповідачу ОСОБА_1 .

Відповідно до технічного паспорта на садовий будинок на АДРЕСА_1 , виданого ПП «Будсервіс-проект плюс» 27 квітня 2021 року, замовник ОСОБА_1 , загальна площа земельної ділянки 621,0 кв.м, усього під забудовою - 288,6 кв.м, під основною будівлею - 288,6 кв.м.

Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 28 травня 2021 року за №КВ55, засвідчено готовність до експлуатації закінченого будівництвом об`єкта - садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

17 серпня 2021 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на садовий будинок загальною площею 481,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 43564815, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

02 липня та 15 листопада 2021 року Департамент звертався до ОСОБА_1 з письмовими вимогами (претензіями) щодо отримання розрахунку пайової участі у розвитку інфраструктури міста Києва та укладення відповідного договору.

Згідно з розрахунком обсягу пайової участі (внеску) у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, проведеним за формулою, наведеною у підпункті 6.4.3. пункту 6.4 Порядку, виходячи з площі об`єкта будівництва, зазначеного у технічному паспорті на збудований відповідачкою садовий будинок (481,60 кв.м), та з нормативу одиниці створеної потужності для індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями, який дорівнює опосередкованій вартості 1 квадратного метра квартир будинку у м. Києві (з урахуванням ПДВ), визначеної Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України, що діє на дату розрахунку (наказ від 23 квітня 2024 року №351), розмір пайового внеску становить 242 562,66 грн.

У листі від 06 вересня 2024 року №050/08-3277 Департамент економіки та інвестицій повідомив, що відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін д о деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року №132-IX, розмір пайової участі становить: для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації, від 17 серпня 2000 року №507, та Національним класифікатором будівель та споруд НК 018:2023, затвердженим наказом Міністерства економіки України від 16 травня 2023 року № 3573, унормовано перелік усіх будівель, які відносяться до житлових.

Так до житлових будівель відносяться будинки одноквартирні (зокрема, будинки садибного типу), будинки з двома та більше квартирами і гуртожитки/житлові будинки для колективного проживання.

Відтак, з 01 січня 2020 року до 02 грудня 2022 року Міністерство розвитку громад та територій України, а з 03 грудня 2022 року і по сьогоднішній день Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України відповідним наказом «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» затверджує кожний квартал року показники опосередкованої вартості спорудження 1 кв. м житла, в т. ч. будинків садибного типу.

Листом від 16 вересня 2024 року №6549/28/звг-24 Міністерство розвитку громад та територій України на запит ОСОБА_2 щодо наказу від 23 квітня 2024 року №351 повідомило, що відповідно до Порядку визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженого наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27 вересня 2005 року №174 (із змінами), зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 12 жовтня 2005 року за №1185/11465, показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України щоквартально розраховуються Міністерством та оприлюднюються на офіційному вебсайті www.mtu.gov.ua, застосовуються при визначенні у поточному періоді обсягів державних інвестицій, що спрямовуються на будівництво житла для громадян, які потребують поліпшення житлових умов та державної підтримки відповідно до законодавчих актів України, визначенні розміру пайової участі державних інвестицій у спорудженні житла для таких громадян, а також розміру пільгових кредитів, що надаються відповідно до законодавства окремим категоріям громадян із зазначеною метою. Цим Порядком не передбачений розрахунок та оприлюднення показників опосередкованої вартості будівництва об`єктів іншого призначення.

Крім зазначеного проінформували, що після затвердження нових показників (наказ Мінінфраструктури від 31 липня 2024 року № 764 «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розрахованих станом на 01 липня 2024 року)», наказ Мінінфраструктури від 23 квітня 2024 року № 351 «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розрахованих станом на 01 квітня2024 року)» визначено таким, що втратив чинність.

Разом з тим, зазначеним Порядком та нормами положень не передбачено повноважень щодо здійснення розрахунків опосередкованої вартості будівництва об`єктів іншого призначення та їх оприлюднення. Зазначили, що відповідно до законодавства будівництво об`єктів здійснюється на підставі проектної документації, затвердженої в установленому порядку. При цьому вартість будівництва об`єктів має визначатися на підставі проектних рішень, прийнятих для конкретного об`єкта будівництва, за зведеним кошторисним розрахунком вартості об`єкта будівництва, затвердженим в установленому порядку у складі проектної документації, яким враховуються усі витрати, пов`язані з будівництвом конкретного об`єкта.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач набула статусу замовника будівництва в момент подання до органу державного архітектурно-будівельного контролю повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об`єкті (08 грудня 2020 року), загальна площа її садового будинку перевищує 300 квадратних метрів, а тому у неї виник обов`язок протягом 10 робочих днів звернутись до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру її пайової участі та сплатити суму пайової участі до моменту прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Отже, враховуючи, що у цій справі будівництво об`єкту розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Так, згідно з пунктами 3, 11 Загальних положень Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року №750), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а датою прийняття експлуатацію об`єкта є дата реєстрації такої декларації або видачі сертифіката.

Відповідно до частини першої статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Рішенням Київської міської ради від 15 листопада 2016 року № 411/1415 (у редакції рішення Київської міської ради від 19 грудня 2019 року № 460/8033) затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва (далі також - Порядок).

Відповідно до пункту 3.1 розділу ІІІ Порядку пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету міста Києва, крім випадків, передбачених законами України та цим Порядком.

Згідно з пунктом 3.3 розділу ІІІ Порядку в усіх питаннях щодо залучення коштів пайової участі Київська міська рада виступає в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Пунктом 3.4 розділу ІІІ Порядку визначено, що Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку).

За змістом пункту 4.3 розділу IV Порядку кошти пайової участі сплачуються замовником в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва/реконструкції в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором про пайову участь.

Прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію без сплати пайової участі в повному обсязі не звільняє замовника від обов`язку її сплати.

Прийнятий Київською міською радою в межах її повноважень Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва є чинним, незаконним у встановленому законом порядку цей акт не визнавався, а відтак він є обов`язковим для виконання.

Загальною умовою виконання зобов`язання є виконання його належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач не виконала зобов`язання щодо звернення до Департаменту із заявою про визначення розміру її пайової участі у створенні і розвитку інфраструктури м. Києва та не сплатила пайову участь у визначений законом строк (до дати прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію).

З огляду на викладене у позивача виникло право вимагати виконання цього зобов`язання у примусовому порядку, що відповідає способу захисту, визначеному пунктом 5 частини другої статті 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України.

Розмір пайової участі позивач розрахував за формулою, наведеною у підпункті 6.4.3. пункту 6.4 Порядку, виходячи з площі об`єкта будівництва, зазначеного у технічному паспорті на збудований відповідачкою садовий будинок (481,60 кв.м), та з нормативу одиниці створеної потужності для індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями, який дорівнює опосередкованій вартості 1 квадратного метра квартир будинку у м. Києві (з урахуванням ПДВ), визначеної Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України, що діє на дату розрахунку (наказ від 23 квітня 2024 року № 351).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач невірно тлумачить положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності» від 20 вересня 2019 року №132-XI колегія суддів відхиляє, оскільки в контексті зазначеної норми Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 виснувала, що з 01 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону №3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. Натомість у цих правовідносинах у цій справі застосуванню підлягає положення абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, яким передбачено обов`язок замовника будівництва сплатити пайову участь до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію, будівництво якого розпочато у 2020 році.

Наведеним також спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що за змістом цього Закону з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органами місцевого самоврядування договори про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, а норма пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону застосовується лише до триваючих правовідносин, тобто до договорів, що були укладені до 01 січня 2020 року.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що норма пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX містить вимоги про те, що замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта, а не після отримання права на початок будівництва, звернутися до відповідного органу, а з моменту отримання права на будівництво у замовника виникає вибір будувати чи ні, тобто він наділений правом на будівництво та не наділений обов`язком здійснювати таке будівництво не спростовує висновків суду першої інстанції про наявність у неї обов`язку внесення пайового внеску.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не здійснила перерахування пайової участі ані після набуття статусу замовника, ані після початку виконання будівельних, ані перед введенням об`єкта в експлуатацію.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач здійснював розрахунок відповідно до нормативно правових актів, які скасовані судом, колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 зазначила, що судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Верховний Суд у постанові від 23 березня 2023 року у справі №640/6699/20 вказував, що зважаючи на такі приписи законодавства, нормативно-правовий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням. Отже, положення процесуального законодавства містять імперативне положення, яким по суті визначено повноваження суду при розгляді справи про визнання протиправним та скасування нормативно-правового акту та яке передбачає, що відповідний нормативно-правовий акт може бути визнаний нечинним відповідним рішенням суду лише з моменту набрання ним законної сили. З огляду на вищевказане імперативне положення Кодексу адміністративного судочинства України суд не наділений повноваженнями визнання нормативно-правового акту нечинним з моменту його прийняття, зокрема, й з огляду на те, що останнє може порушувати принцип правової визначеності.

Враховуючи те, що Шостий апеляційний адміністративний суд виніс постанову 17 жовтня 2024 року, рішення Київської міської ради від 19 грудня 2019 року №460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва» та рішення Київської міської ради від 26 березня 2020 року №908/9078 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 19 грудня 2019 року №460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва» визнаються протиправними та нечинними тільки з 17 жовтня 2024 року. В

Таким чином, станом на момент введення об`єкту будівництва в експлуатацію, що є моментом порушення прав територіальної громади міста Києва, рішення Київської міської ради від 19 грудня 2019 року №460/8033 та рішення Київської міської ради від 26 березня 2020 року №908/9078 є обов`язковими та такими, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, при розрахунку розміру пайової участі застосовувався наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розрахованих станом на 01 квітня 2024 року)» від 23 квітня 2024 року №351, що був чинним на дату здійснення розрахунку та відповідно до якого показник опосередкованої вартості спорудження житла у місті Києві дорівнював 25 183,00 грн.

При цьому, норма пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX, який покладає на забудовника обов`язок сплачувати пайову участь, поділяє усі об`єкти будівництва лише на два типи - житлові і нежитлові.

Деталізований перелік будівель, які відносяться до житлових та нежитлових, міститься у Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, що затверджений та введений в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507.

У поданих відповідачем повідомленні про початок будівельних робіт та у декларації про готовність об`єкта до експлуатації зазначено код об`єкта будівництва 1110.4 «Будинки дачні та садові», який відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд відноситься до житлових будівель.

Чинне законодавство України не передбачає іншого способу розрахунку розміру пайової участі для житлових будинків окрім як відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;

Таким центральним органом виконавчої влади є Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України (з вересня 2024 року - Міністерство розвитку громад та територій України), яке відповідно до Порядку визначення та застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затвердженого наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27 вересня 2005 року №174, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 жовтня 2005 року за №1185/11465, щоквартально розраховує та затверджує відповідні показники.

Ці показники є єдиним регуляторним актом з зазначеного питання і саме вони в розумінні Закону №132-IX є основою для розрахунку пайового внеску для житлових будинків, а тому позивач цілком обґрунтовано розрахував розмір пайового внеску відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України.

Доводи апеляційної скарги про те, що будівельні роботи на належному їй об`єкті були розпочаті у лютому 2021 року, про що свідчить укладений з ОК «ЖБК «Фрідом Хаус» договір про участь у будівництві житлового будинку, та на цей час не було нормативів для розрахунку пайової участі замовників будівництва індивідуальних житлових будинків, а об`єкт будівництва припинив своє існування внаслідок поділу садового будинку, були спростовані судом першої інстанції.

Так, визначений цим договором орієнтовний строк початку будівництва не спростовує той факт, що право на виконання будівельних робіт у відповідача виникло у грудні 2020 року, а фактичні часові рамки здійснення (реалізації) цього права жодним чином не впливають на обов`язки замовника будівництва, покладені на нього законом.

Не заслуговують на увагу і доводи відповідача про те, що станом на дату розрахунку збудований нею об`єкт припинив своє існування як об`єкт цивільних прав внаслідок поділу садового будинку, оскільки на момент виникнення на підставі закону зобов`язання зі сплати пайової участі об`єкт будівництва існував як єдиний цілісний об`єкт, площа якого становила 481,60 кв.м.

Визначення розміру відшкодування вартості безпідставно збереженого майна (коштів пайової участі) на момент розгляду справи судом відповідає вимогам частини другої статті 1213 ЦК України, правильність нарахування позивачем розміру пайової участі відповідачкою не спростована, а відтак розмір заявлених вимог є обґрунтованим і доведеним.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Як вбачається із ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог, ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційнускаргупредставника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухваленнята може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: