Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/576/25

30 вересня 2025 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О.О., секретаря судового засідання Двібородчин І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження залі суду в селищі Богородчани цивільну справу за позовною заявою Львівської національної музичної академії імені М.В. Лисенка (ЛНМА імені М.В. Лисенка) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

30 квітня 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшов зазначений позов про стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача 68 463 грн. 26 коп. заборгованості з внесення плати за надання освітніх послуг та проживання у гуртожитку, що включає суму основного боргу 36 975,00 грн., втрати від інфляції 26 145.26 грн., 3% річних 5343.00 грн. відповідно до умов Договору про навчання від 06.08.2018 р. та Договору на проживання в студентському гуртожитку Львівської національної музичної академії імені М.В.Лисенка та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028,00 грн.

В позові зазначено, що 06 серпня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про навчання. Згідно вказаного договору позивач взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача здійснити навчання на денній формі, за освітньо-професійною програмою «бакалавр», спеціальність «Музичне мистецтво» на рівні державних стандартів вищої освіти та видати йому документ про освіту державного зразка. Згідно п. 3.2 договору відповідач зобов`язаний своєчасно вносити плату за отриману освітню послугу в розмірах, у строки та в порядку, що встановлені даним договором. Відповідно до п. 4.3. договору відповідач зобов`язаний внести плату за освітню послугу за навчальний рік до 1 вересня відповідного навчального року або за семестр до 1 вересня чи до 1 лютого відповідного навчального року на рахунок позивача. Згідно п. 5.1. договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Оплата у період з вересня 2019 року по 30 червня 2020 року за навчання відповідачем не здійснювалась, в наслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 36 975,00 грн. Також, між позивачем та відповідачем 06 серпня 2018 року було укладено Договір на проживання в студентському гуртожитку Львівської національної музичної академії імені М.В.Лисенка. Згідно п. 3.2.2. Договору на проживання відповідач зобов`язався вчасно (не пізніше десяти календарних днів до початку навчального семестру) сплачувати за проживання в розмірі, визначеному Академією, не менше ніж за навчальний рік або, у виключних випадках, з дозволу адміністрації Академії за семестр на рахунок Академії. Відповідно до п. 4.2. Договору на проживання оплата здійснюється авансовано за навчальний рік або з дозволу адміністрації Академії за пів року в повному обсязі, не пізніше початку навчального семестру. Оплата за проживання у літні місяці проводиться у повному обсязі, незалежно від проживання мешканця у гуртожитку в даний період. Згідно п. 5.4. Договору на проживання за несвоєчасне внесення плати за проживання мешканець сплачує Академії суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оплата у період з вересня 2019 року по 30 червня 2020 року за проживання у студентському гуртожитку відповідачем не здійснювалась, в наслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 6 175,03 грн.

Наказом ЛНМА ім. М.В. Лисенка № 87-СТ від 30 червня 2020 року відповідач з 30 червня 2020 року був відрахований зі складу студентів академії у зв`язку із невиконанням навчального плану. У зв`язку з невиконанням договорів про навчання та проживання гуртожитку у відповідача існує заборгованість перед позивачем у сумі 36 975,00 грн. (оплата за навчання), а з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми втрати від інфляції 26 145.26 грн., 3% річних - 5343.00 грн.

Посилаючись на положення ст. 526 , ч.1 ст. 610, ч. 1,2 ст. 625, ст. 903 ЦК України просили суд стягнути із відповідача зазначену заборгованість. Справу просили розглядати за відсутності представника відповідача у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою судді від 01 травня 2025 року було відкрито провадження по справі, постановлено справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Призначено судове засідання на 10 годину 00 хвилин 02 червня 2025 року.

02 червня 2025 року до суду надійшла заява про визнання позову відповідачем та розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 02 червня 2025 року позов Львівської національної музичної академії ім. М. В. Лисенка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків, викладених в описовій частині ухвали, - п`ять днів з дня вручення ухвали.

Підставою для залишення позову без руху були ті обставини, що до матеріалів позовної заяви не надано самого договору на проживання в студентському гуртожитку Львівської національної музичної академії імені М. В. Лисенка від 06 серпня 2018 року про який позивач зазначає у позові та посилається на такий доказ. Крім того, з матеріалів справи не можливо встановити, що проживання відповідача у гуртожитку платне, в якій сумі, порядок сплати, тощо, та якими письмовими доказами це підтверджується. Також, крім відсутності такого договору, відсутній належний розрахунок детальної заборгованості за зазначеними Договорами, що не дає можливості суду перевірити, правильність нарахування заборгованості позивачем. Також у Договорі про навчання від 06 серпня 2018 року, який міститься у матеріалах справи, розділ 4 п.4.2 зазначено, що загальна вартість освітньої послуги становить 101 320 грн, що неможливо встановити, яку саме суму заборгованості та за який період слід стягувати з відповідача, без належного розрахунку заборгованості.

Зазначені недоліки в ухвалі суду від 02 червня 2025 року у встановлений судом строк позивачем усунуті не були.

Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ч. 1 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно шляхом визнання відповідачем позову, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20.

Відповідно до ст. ст. 76, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 80, ч.1 ст.81, ст. 89 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) розпочато провадження у справі, належним позивачем. Брак права на позов у матеріальному розумінні матиме наслідком ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права в особи обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19, провадження № 12-17гс20.

Позивачем заявлено вимогу із відповідача на користь позивача 68 463 грн. 26 коп. заборгованості з внесення плати за надання освітніх послуг та проживання у гуртожитку, що включає суму основного боргу 36 975,00 грн., втрати від інфляції 26 145.26 грн., 3% річних 5343.00 грн. відповідно до умов Договору про навчання від 06.08.2018 р. та Договору на проживання в студентському гуртожитку Львівської національної музичної академії імені М.В.Лисенка

В якості доказів позивачем надано копію договору про навчання від 06 серпня 2018 року (а.с.9), витяг з наказу №151-ст від 07 серпня 2018 року (а.с.10) копія наказу №87-СТ від 30 червня 2020 року (а.с.10).

З дослідженої копії договору про навчання від 06 серпня 2018 року, укладеного між позивачем та відповідачем, вбачається, що позивач зобов`язується надати відповідачу освітні послуги з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2022 року, загальна вартість освітньої послуги складає 101 320 грн.

Згідно копії витягу з наказу №151-ст від 07 серпня 2018 року, встановлено, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2018 року зарахований на платно-договірній основі, студентом 1 курсу денної форми навчання на оркестровий факультет, спеціалізація духові та ударні інструменти.

Згідно копії наказу №87-СТ від 30 червня 2020 року ОСОБА_1 студента 2 курсу відраховано із складу студентів Академії 30 червня 2020 року у зв`язку із невиконанням навчального плану за 2 семестр 2019/2020 навчальних років.

Суд вважає, що надані позивачем докази не є достатніми для підтвердження тих обставини на які посилається позивач у своєму позові.

Так, на підставі лиш договору про навчання від 06 серпня 2018 року неможливо встановити, яку саме суму повинен був сплачував відповідач за кожен учбовий рік навчання відповідно до п.4.3 Договору.

Відповідно до п. 4.3. договору відповідач зобов`язаний внести плату за освітню послугу за навчальний рік до 1 вересня відповідного навчального року або за семестр до 1 вересня чи до 1 лютого відповідного навчального року на рахунок позивача.

Як зазначає позивач оплата у період з вересня 2019 року по 30 червня 2020 року за навчання відповідачем не здійснювалась, в наслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 36 975,00 грн.

Разом з цим, відповідно до п.4.2 Договору загальна вартість за освітні послуги з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2022 року, складає 101 320 грн., тобто за чотири учбових роки по 25 330 грн. за один учбовий рік, а тому є незрозумілим з яких міркувань та розрахунків виходив позивач нарахувавши відповідачу заборгованість в сумі 36 975,00 грн. по оплаті навчання за період з вересня 2019 року по 30 червня 2020 року (за один учбовий рік).

Крім того, позивачем не доведено факту проживання відповідача у студентському гуртожитку та факту, що таке проживання було на платній основі, оскільки не долучено доказів на підтвердження вказаних обставин.

Так до позову не був долучений договір на проживання в студентському гуртожитку Львівської національної музичної академії імені М. В. Лисенка від 06 серпня 2018 року.

Також позивачем не надано доказів щодо вартості проживання, порядку сплати, тощо, не доведено правильності розрахунку сум заборгованості. Будь-які докази на підтвердження вказаних обставин відсутні.

При цьому слід зазначити, що згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але в даному разі цього зроблено не було.

Зазначені недоліки не були усунуті позивачем на виконання ухвали суду від 02 червня 2025 року.

При цьому слід зазначити, що суд має перевіряти обґрунтованість позову навіть при його визнанні, а судове рішення повинно ґрунтуватися на належних і допустимих доказах.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому суд звертає увагу, що заява відповідача про визнання позову не може бути безумовною підставою для задоволення вимог, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд приймає визнання позову лише тоді, коли воно не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин позивач не виконав свого процесуального обов`язку, щодо доведення обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог та відповідно не обгрунтував заявлені вимоги, а тому у задоволені позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13,76,77-80,81, 82, 89,141, 200,206 229, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог Львівської національної музичної академії імені М.В. Лисенка (ЛНМА імені М.В. Лисенка) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Повний текст судового рішення складено 30 вересня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя :