Справа № 214/9912/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 вересня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Розстальній К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Промислово-виробниче підприємство «Кривбасвибухпром» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в сумі 14 359 грн. 93 коп., а також понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 15 листопада 2023 року по 21 травня 2024 року відповідач працював на підприємстві ПАТ «Промислово-виробниче підприємство «Кривбасвибухпром» на посаді гірника 3 розряду вибухової дільниці №1 гірничого цеху Товариства.

У період трудових відносин з позивачем, а саме з 23 січня 2024 року по 20 лютого 2024 року відповідач перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, внаслідок захворювання або травми, що не пов`язана з нещасним випадком на виробництві, про що в електронному реєстрі листків непрацездатності сформовано лікарняний листок непрацездатності №19985141-1. На підставі вказаного листа непрацездатності позивачем було здійснено нарахування та виплату відповідачу виплат, передбачених законодавством України, у зв`язку з тимчасовою непрацездатностю (надалі лікарняні) за 29 днів непрацездатності.

Нарахування лікарняних було проведено із середнього заробітку відповідача в розмірі 22 581 грн. 02 коп. (728 грн. 42 коп. за один календарний день), сума лікарняних до виплати, відповідно до розрахункового листка за лютий 2024 року, склала 21 124 грн. 18 коп., в тому числі: 5 днів оплата за рахунок коштів роботодавця в сумі 3 642 грн. 10 коп. та 24 дні допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок фінансування територіального уповноваженого органу управління в порядку, встановленому Управлінням Пенсійного фонду України, в сумі 17 482 грн. 08 коп.

Проте, 21 травня 2024 року при нарахуванні відповідачу розрахункових виплат як працівнику, що звільняється, бухгалтером Товариства було виявлено рахункову (лічильну) помилку при здійсненні виплат листка непрацездатності №19985141-1 застрахованої особи ОСОБА_1 за період непрацездатності з 23 січня 2024 року по 20 лютого 2024 року, внаслідок чого відповідачу було зайво виплачено лікарняні в сумі 14 359 грн. 93 коп., позаяк нарахування відповідачу лікарняних мало здійснюватись відповідно до приписів п. 29 Порядку обчислення заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Постановою від 26.09.2001 року за №1266, із застосуванням розміру мінімальної заробітної плати за один день як 233 грн. 25 коп., а не 728 грн. 42 коп., як було застосовано.

З метою досудового врегулювання спору відповідачу неодноразово пропонувалось повернути безпідставно отримані кошти, однак останній добровільно повернути кошти не бажає, що і стало підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою суду від 26.12.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач належним чином повідомлявся про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом та подав до суду відзив на позовну заяву з якого убачається, що позов є необґрунтованим, оскільки виплата спірної суми була проведена позивачем добровільно, без рахункової помилки та позивачем не було надано відповідних доказів про недобросовісність дій з боку відповідача, а тому таке стягнення на підставі ст. 1215 ЦК України є неможливе. Більш того, зазначено, що позивач у позові сам підтверджує, що нарахування лікарняних мало здійснюватись відповідно до приписів п. 29 Порядку обчислення заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Постановою від 26.09.2001 року за №1266, однак бухгалтером було здійснено розрахунок із середньої заробітної плати працівника, що передбачено ст. 17 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та п. 25-26 Порядку обчислення заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Постановою від 26.09.2001 року за №1266, що свідчить про те, що помилка пов`язана із застосуванням положень законодавства, а відтак не може вважатись лічильною.

В свою чергу, представник позивача надав суду відповідь на відзив, відповідно до якої нарахування допомоги по втраті працездатності ґрунтується на вихідних даних, серед яких ключовим є кількість днів тимчасової непрацездатності і вид середнього заробітку. Якщо допущена помилка у визначенні кількості днів лікарняного або середнього заробітку, це безпосередньо впливає на підсумковий розрахунок суми виплат. Неправильний розмір середнього заробітку це лічильна помилка, яка автоматично спричиняє рахункову помилку при обчисленні загальної суми допомоги. Отже, помилка в розрахунку допомоги по втраті працездатності має подвійний характер: вона виникає через некоректний підрахунок - лічильна помилка, що призводить до неправильного арифметичного обчислення рахункової помилки. Таким чином, відповідачем не доведено відсутність рахункової помилки при нарахуванні і виплаті йому допомоги по тимчасовій втраті працездатності, а відповідно і відсутності правових підстав у позивача для стягнення безпідставно набутих відповідачем коштів.

Інші заяви по суті пред`явлених позовних вимог до суду не надходили.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Так, судом установлено, що Наказом №62 про прийняття на роботу від 15.11.2023 року, з 17 листопада 2023 року відповідача прийнято на роботу у ПАТ «Промислово-виробниче підприємство «Кривбасвибухпром» на посаду гірника 3 розряду вибухової дільниці №1 гірничого цеху.

Наказом №23 про припинення трудового договору від 20.05.2024 року, з 21 травня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з посади гірника 3 розряду вибухової дільниці №1 гірничого цехуза власним бажанням, за ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до лікарняного листка непрацездатності №19985141-1, відповідач з 23 січня 2024 року по 20 лютого 2024 року перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, внаслідок захворювання або травми, що не пов`язана з нещасним випадком на виробництві.

Згідно до розрахункового листка за лютий 2024 року, відповідач отримав суму лікарняного за рахунок підприємства у розмірі 3 642 грн. 10 коп. та суму лікарняного за рахунок ФСС у розмірі 17 482 грн. 08 коп.

На підтвердження факту перерахування відповідачу вказаних грошових коштів, з урахуванням податків та зборів, до матеріалів справи долучено реєстри перерахування на рахунки отримувачів за №71 від 07.03.2024 року та за №72 від 07.03.2024 року.

Відповідно до бухгалтерської довідки №1 від 21.05.2024 року, нарахування правильної суми лікарняного за 5 днів за рахунок підприємства відносно відповідача повинно становити 1 166 грн. 25 коп., замість неправильно нарахованої суми 3 642 грн. 10 коп.

Згідно до бухгалтерської довідки №2 від 21.05.2024 року, нарахування правильної суми лікарняного за рахунок ФСС щодо відповідача повинно становити 5 598 грн. 00 коп., замість неправильно нарахованої суми 17 482 грн. 08 коп.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Положення 83 глави ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 року у справі №910/1531/18.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що згідно з п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави.

При цьому, ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-91цс14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №753/15556/15-ц, інших постановах Верховного Суду: від 28.03.2018 року у справі №173/166/17, від 25.04.2018 року у справі №524/2029/17, від 20.06.2018 року у справі №501/2500/15, від 26.06.2018 року у справі №174/404/16-ц.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз`яснення поняттю лічильної (рахункової) помилки це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків.

Отже, рахункова помилка за своїм змістом, смисловим та логічним значенням - це математична помилка, зокрема помилка під час здійснення математичних дій, розрахунків (множення, додавання, іншого обрахунку). До лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Це може бути отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка це результат неправильного застосування правил арифметики. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів.

Як убачається зі змісту позову та матеріалів справи, нарахування відповідачу лікарняних було здійснено відповідно до ст. 17 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» з урахуванням положень п. 25-26 Порядку обчислення заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Постановою від 26.09.2001 року за №1266. Між тим, такі нарахування мали бути здійснені відповідно до приписів п. 29 Порядку обчислення заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Постановою від 26.09.2001 року за №1266.

Так, зазначене свідчить про помилковість застосування необхідних положень законодавства, наслідком чого стало невірне визначення розміру середньої заробітної плати відповідача та невірне нарахування належних йому до виплати сум, а відтак така помилка не може вважатись лічильною.

Судом також установлено та не заперечується сторонами, що виплата відповідачу спірних грошових коштів була проведена позивачем добровільно та без недобросовісності з боку відповідача.

Таким чином, ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведений факт наявності саме рахункової помилки, що становить предмет доказування у даному спорі, позаяк установлено, що відповідачу було виплачено лікарняні виплати у більшому розмірі саме в результаті помилковості застосування положень законодавства, які не підлягали застосуванню в даному випадку та, які, як наслідок, послугували підставою для неправильного визначення розміру середньої заробітної плати відповідача, з урахуванням якого в подальшому нараховувались лікарняні виплати, а відтак така помилка виникла не в процесі складних обрахунків, а внаслідок неуважності працівника відповідального за обчислення та нарахування лікарняних виплат, а також здійснення контрольних функцій.

Так, суд уважає, що допущена позивачем помилка не може бути віднесена безпосередньо до рахункової помилки у розумінні положень ст. 1215 ЦК України.

Окрім цього, суд зауважує, що працівники бухгалтерії перед тим, як провести виплату відповідачу, могли пересвідчитися у правильності проведених нарахувань, однак цього не зробили, що свідчить про недотримання стандарту належної обачливості.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд уважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем суд залишає за останнім.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 137, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Промислово-виробниче підприємство «Кривбасвибухпром» (, юридична адреса: м. Кривий Ріг, вул. Каховська, будинок 40) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.