Справа № 953/7344/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2025 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Кіпеть Д.Ю.,
за участі представника позивача - адвоката Петракова В.А.,
представника відповідача - адвоката Андрусенко Д.,
представника відповідача - адвоката Латиш К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Хумана Харків», ОСОБА_2 , третя особа: страхова компанія «ARX» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-
Встановив:
В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказував, що 24.02.2020 року о 10-20 год. на перехресті вул. Шевченка та вул. Моїсеївської у м.Харкові ОСОБА_2 керувала автомобілем OPEL CROSSLAND X, р.н. НОМЕР_1 , при повороті ліворуч, не надала перевагу в русі автомобілю VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , що рухався в зустрічному напрямку на сигнал світлофору, що дозволяє рух, та допустила з ним зіткнення. Автомобілі отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки. Постановою Київського районного суду м.Харкова від 30.03.2020 у справі №953/4152/20 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою Харківського апеляційного суду від 03.02.2021 у справі №953/4152/20, рішення Київського районного суду м.Харкова від 30.03.2020 залишено без змін. Вказав, що внаслідок відповідної ДТП 24.02.2020 року автомобіль VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності позивачу було пошкоджено. Відповідно до Звіту №223 з визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля, складеного 31.03.2020 року, ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 становить 461 924,72 грн. ОСОБА_2 було повідомлено та запропоновано взяти участь у проведенні вказаного огляду, проте остання категорично відмовилась від отримання відповідного електронного повідомлення від оператора поштового зв`язку. Відповідно до Звіту №170 з визначення вартості автомобіля від 11.02.2021 року, ринкова вартість автомобіля VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 , номер кузову НОМЕР_3 , 2016 року виготовлення на момент оцінки становить 1 152 110,61 грн. Посилався на те, що автомобіль OPEL CROSSLAND X, р.н. НОМЕР_1 є службовим автомобілем і належить на праві власності ТОВ «ХУМАНА ХАРКІВ», а відносини між ТОВ «ХУМАНА ХАРКІВ» та ОСОБА_4 стосовно користування службовим автомобілем OPEL CROSSLAND X, р.н. НОМЕР_1 , не носили цивільного характеру, ОСОБА_2 не здійснювала неправомірного заволодіння транспортним засобом, а тому ТОВ «ХУМАНА ХАРКІВ» як законний володілець джерела підвищеної небезпеки повинно відшкодовувати шкоду, завдану позивачу. На момент ДТП цивільно правова відповідальність ТОВ «ХУМАНА ХАРКІВ» була застрахована в СК «АRX» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР160596136. Страхова компанія виплатила позивачу страхову виплату у розмірі 130 000 грн. Тобто різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою становить 331 924,70 грн. Крім того, для усунення пошкоджень автомобіля після ДТП, позивачу довелось звернутись до СТО «VOLVOSERVISE», укласти договір №1 про технічне обслуговування та ремонт ТЗ від 31.03.2020. Спеціалісти СТО «VOLVOSERVISE» склали дефектувальну відомість відповідно до якої виявлено ряд несправностей автомобіля, на усунення яких необхідно 475 592,69 грн. Відповідно до копії акту прийому-передачі виконаних робіт по ремонту автомобіля позивача від 01.02.2021 СТО «VOLVOSERVISE» здійснило відновлювальні роботи автомобіля на суму 27 460,80 грн. Відновлювальна робота була оплачена позивачем, що підтверджується квитанцією від 18.03.2021. Також, ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ПРЕСТИЖ АВТО ХАРКІВ» для надання послуг з калібрування та налаштування програмного забезпечення автомобіля, пошкодженого внаслідок ДТП та ним було сплачено грошові в сумі 2485,00 грн., що підтверджується копією чека №153 від 22.08.2020 на суму 2485,00 грн., копією замовлення на обслуговування №005181 від 22.08.2020, копією акту прийому передачі ДТЗ його складових для надання послуг з технічного обслуговування та ремонту від 22.08.2020, актом виконаних робіт №1305 від 22.08.2020. Також, в обґрунтування моральної шкоди, вказував, що ОСОБА_1 пережив сильні душевні страждання, подія змінила звичайний спосіб його життя, він був змушений звертатись за юридичними консультаціями, подія здійснила великий психологічний вплив на моральний стан позивача. Моральну шкоду позивач оцінює в 50 000 грн.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Ляха М.Ю. від 22.04.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі.
17.06.2021 до суду надійшла відповідь на відзив сторони позивача. Так, представник позивача вказав, що судові рішення, які ОСОБА_2 вважає незаконними набрали законної сили, є чинними та оскарженню не підлягають. Наголосив, що саме відповідач здійснила зіткнення з авто позивача. Відповідні твердження відповідача у відзиві на позов є її суб`єктивною та помилковою думкою. Для встановлення дійсних пошкоджень ТЗ в результаті ДТП необхідно володіти спеціальними знаннями, для встановлення чого позивач і звернувся до суб`єкта оціночної діяльності, діяльність якого є законною та сертифікованою. Поданий позивачем звіт є належним та допустимим доказом дійсних пошкоджень авто в результаті ДТП, як і схема ДТП. При цьому схема ДТП відображає лише видимі пошкодження ТЗ, вона складається працівником поліції, який не має глибоких спеціальних знань в області автотехніки, не є експертом, чи суб`єктом оціночної діяльності і не може бути джерелом визначення повного обсягу ушкоджень. Позивачем надано всі належні та допустимі докази на підтвердження завдання збитків відповідачем, а фактична сплата послуг не є обов`язковою для відшкодування збитків. Щодо твердження відповідача про фальсифікацію звіту з визначення вартості відновлювального ремонту, то це є абсурдом та повним нерозумінням відповідача інституту оцінювання під час здійснення страхового відшкодування та оцінки під час визначення шкоди та відновлювального ремонту. Дійсно ,ФОП ОСОБА_3 було складено два звіти №223 та №213. Звіт №213 було складено для страхової компанії з урахуванням коефіцієнту зносу ТЗ, для відшкодування ж реальних витрат на відновлювальний ремонт необхідно було отримати звіт оцінювача без урахування коефіцієнту фізичного зносу. ОСОБА_1 здійснював усі вказані дії щодо отримання звіту не з власного бажання, а через необхідність відновити зіпсований автомобіль в результаті протиправних дій відповідача. Дійсно, відповідний автомобіль було придбано на аукціоні в США, проте на момент ДТП жодних пошкоджень він не мав. Авто було повністю відновлено, про що свідчить те, що автомобіль було сертифіковано та поставлено на облік в Сервісному центрі МВС України, до ДТП. Твердження відповідача щодо обов`язковості врахування коефіцієнту фізичного зносу авто, то воно не відповідає нормам чинного законодавства. Відповідач сумнівається, що при ремонті авто позивача були використані нові деталі, та що дійсно було завдано шкоду в заявленій сумі, проте жодних доказів на спростування вказаної суми, доказів використання позивачем зношених деталей не надає. Всі інші доводи відповідача, наведені у відзиві є безпідставними та не заслуговують на увагу.
24.06.2021 до суду надійшли заперечення ОСОБА_2 , аналогічні викладеним у відзиві. Також відповідач вказала, що належних фіскальних платіжних документів, що підтверджують реальні сплачені суми коштів на ремонт авто позивачем не надано. Жодних фіскальних чеків на підтвердження придбання нових оригінальних запчастин немає. Позивач не довів позовні вимоги належними документами. Посилання сторони позивача на позицію ВСУ у постанові від 02.12.2015 №6-691цс15 є некоректним, оскільки у даній справі іде мова про автомобіль, який знятий з виробництва. Таким чином, врахування коефіцієнту фізичного зносу є обов`язковим. Ремонт авто позивача не міг бути зроблений за допомогою запчастин, які зняті з виробництва , тому що авто позивача є найновішою моделлю, яка зараз продовжує випускатись. Посилалась на те, що оцінювач при виготовленні звітів не був попереджений про кримінальну відповідальність, а звіти містять різні суми 261 686,81 грн. та 461 924,72 грн. Позивачем не було проведено відповідну судову експертизу. Тому, звіт про оцінку транспортного засобу- лише попередній оціночний документ, у якому зазначається про можливу, але не точну суму, що буде витрачена на відновлення ТЗ. Вартість ремонту авто з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів на такі витрати. Також, сторона позивача не вказує, в якому саме стані автомобіль був придбаний на аукціоні і як саме він був відремонтований. Крім того, документів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку ДТП і необхідності калібрування та налаштування програмного забезпечення не надано, тому вказана вимога є недоведеною. Стороною позивача не подано жодного документу ,який би підтвердив причинно-наслідковий зв`язок саме цього ДТП з виникненням у позивача психічного захворювання, також це не зазначено в довідках приватного лікаря психіатра.
01.07.2021 від сторони позивача надійшла відповідь на відзив ТОВ «Хумана Харків», аналогічна викладеній раніше. Щодо проведення огляду авто, то позивачем належним чином було повідомлено та запрошено для огляду ОСОБА_2 як винуватця ДТП та особу, що керувала ТЗ, а зважаючи на тісний зв`язок ОСОБА_2 з ТОВ «Хумана Харків», останньому було достеменно відомо про відповідну подію ДТП та про проведення огляду авто. ТОВ «Хумана Харків» стверджує, що певні пошкодження авто Вольво, що зазначені у звіті неправдиві чи насправді не були завдані, проте, жодних доказів на підтвердження таких тверджень не наводить. Також відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про кримінальну відповідальність. Об`єктивність та достовірність звітів та висновків оцінювача не визначається попередженням його про кримінальну відповідальність.
08.07.2021 до суду надійшли заперечення ТОВ «Хумана Харків». Представник зазначав, що обов`язок доказування розміру та підстав позовних вимог лежить на позивачеві. Посилався на те, що звіт не є належним доказом дійсних пошкоджень авто в результаті ДТП. Твердження позивача, що сума, сплачена страховою компанією в розмірі 130 000 грн. не покрила ремонт авто є недоведеною, адже позивачем не надано платіжних документів навіть на третину цієї суми. Твердження сторони позивача, що автомобіль при імпорті з США було повністю відновлено шляхом заміни деталей на нові, оригінальні, нічим не підтверджується. Посилався на те, що ремонт авто може бути здійснений по різному, у тому числі і бувшими у вжитку частинами і шляхом рихтування, відновлення частин. Посилання відповідача, що оплата за договором про ремонт ТЗ була здійснена аж через рік має суттєве значення як ознака фіктивності такого очевидно удаваного правочину з метою штучного створення потрібних документів для суду. Позивач не надав жодних документів на підтвердження купівлі запчастин, тому відповідач вважає, що позивачем було придбано запчастини з авторозборки або проведений ремонт пошкоджених частин без їх заміни.
До суду надійшли пояснення сторони позивача, в яких представник вказав, що більша частина заперечень ОСОБА_2 є її особистими думками та не підтверджена належними та допустимими доказами. Також навів обставини, викладені ним раніше у відповіді на відзив.
Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Ляха М.Ю. від 30.04.2021 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження: транспортного засобу - легкового автомобіля OPEL CROSSLAND X, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , V1N НОМЕР_4 , транспортного засобу - легкового автомобіля FORD TOURNEO CONNECT, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN НОМЕР_6 ; транспортного засобу - легкового автомобіля Peugeot 3008 державний реєстраційний номер НОМЕР_7 до вирішення справи по суті.
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 28.10.2021 року за заявою ОСОБА_2 скасовані заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.04.2021 року, а саме: заборону відчуження транспортного засобу - легкового автомобіля FORD TOURNEO CONNECT, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , VIN НОМЕР_6 та транспортного засобу - легкового автомобіля Peugeot 3008 державний реєстраційний номер НОМЕР_7 . В іншій частини ухвалу Київського районного суду .м Харкова від 30.04.2021р. залишено без змін.
Відповідно до постанови Полтавського апеляційного суду від 13.07.2022 року ухвала Київського районного суду м. Харкова від 30.04.2021 року, з врахуванням ухвали суду від 28.10.2021 року залишена без зміни.
Ухвалою суду від 28.10.2021 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
Ухвалою суду від 25.11.2021 закрито підготовче провадження у справі.
14.10.2022 цивільна справа у зв*язку зі звільненням судді ОСОБА_8 надійшла в провадження судді Губської Я.В.
Дана справа із Полтавського апеляційного суду повернута до Київського районного суду м. Харкова 11.11.2022 року.
За клопотанням учасників судового розгляду було призначено дистанційне судове провадження в режимі відеоконференції.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.08.2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи СК «АRX».
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Петраков В.А. в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, надавав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.
Представник відповідача ТОВ «ХУМАНА Харків» - Андрусенко Д. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, у попередніх засіданнях надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві та запереченнях.
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Латиш К.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, у попередніх засіданнях надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, в подальшому подала заяву про розгляд справи у її відсутність.
Третя особа СК «АRX» в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце слухання справи належним чином.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.
Так, з матеріалів справи вбачається, що транспортний засіб VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 , номер кузову НОМЕР_3 , 2016 року виготовлення, належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 .
Судом встановлено, що 24.02.2020 о 10.20 на перехресті вул. Шевченка та вул. Моісеївської у м. Харкові ОСОБА_2 керувала автомобілем «Опель» р.н. НОМЕР_1 , при повороті ліворуч не надала перевагу у русі автомобілю «Вольво» р.н. НОМЕР_2 , що рухався у зустрічному напрямку на сигнал світлофору, що дозволяє рух, та допустила з ним зіткнення. Транспортні засоби механічно пошкоджені, спричинені збитки.
В матеріалах справи міститься постанова Київського районного суду м. Харкова від 30.03.2020 року (справа №953/4152/20), з якої вбачається що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 340 грн. та судовий збір в розмірі 420 грн. 40 коп.
Постановою Харківського апеляційного суду від 03.02.2021 у справі №953/4152/20, постанову Київського районного суду м.Харкова від 30.03.2020 залишено без змін.
Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Таким чином, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що винною у ДТП 24.02.2020 за участі водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є водій ОСОБА_2 .
Відповідно до наказу №224-К від 15.10.2019 ОСОБА_2 переведена з посади менеджера з роздрібної торгівлі на посаду комерційного директора ТОВ «Хумана Харків» з 16.10.2019 року з окладом згідно зі штатним розкладом.
Наказом №2709/01 від 27.09.2019 ОСОБА_2 призначено уповноваженим працівником, що має право керування транспортними засобами підприємства та за нею закріплений автомобіль «Опель» р.н. НОМЕР_1 .
Тобто, судом встановлено дослідженими матеріалами справи та не заперечується відповідачами, що ОСОБА_2 є працівником ТОВ «Хумана Харків» як на момент ДТП, так і зараз, і під час ДТП вона користувалась автомобілем «Опель» р.н. НОМЕР_1 , який зареєстрований за ТОВ «Хумана Харків».
На момент ДТП цивільно правова відповідальність ТОВ «ХУМАНА ХАРКІВ» була застрахована в СК «АRX» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР160596136. Страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну-130 000 грн.
Сторонами не заперечувався той факт, що позивач ОСОБА_1 звернувся до СК «АRX» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та виплату страхового відшкодування.
Відповідно до Звіту №213 з визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля, складеного 24.03.2020 року ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля з врахуванням коефіцієнту зносу (0.45) складових частин автомобіля VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП 24.02.2020 року становить 261686,81 грн., з врахуванням ПДВ на змінні складові частини.
Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування СК «АRX» зазначено, що розрахунок страхового відшкодування по страховому випадку, який трапився 24.02.2020 здійснено на підставі Звіту №213 від 24.03.2020 ФОП ОСОБА_3 .
Розмір страхового відшкодування за вирахуванням безумовної франшизи становить 130 000 грн. (ліміт виплати).
Позивачем у позові зазначено та не заперечується, що ним отримано суму страхового відшкодування від СК «АRX» в розмірі ліміту страхової виплати - 130000 грн. Зазначені обставини також не оспорюються відповідачами.
Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 вказує, що він звернувся до експерта та отримав звіти щодо вартості відновлювального ремонту, а тому просить стягнути з відповідачів різницю виплаченого йому відшкодування та визначеного розміру відновлювального ремонту.
Так, позивач вказує, що відповідно до Звіту №223 з визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля, складеного 31.03.2020 року, ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 пошкодженого внаслідок ДТП 24.02.2020 року становить 461 924,72 грн.
Відповідно до Звіту №170 з визначення вартості автомобіля від 11.02.2021 року, ринкова вартість автомобіля VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 , номер кузову НОМЕР_3 , 2016 року виготовлення на момент оцінки (після проведеного ремонту) становить 1152 110,61 грн.
Позивач посилався на те, що відповідно до Звіту №223 з визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля, складеного 31.03.2020 року, ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 пошкодженого внаслідок ДТП 24.02.2020 року становить 461 924,72 грн. Тобто різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою становить 331 924,70 грн., яку просив стягнути з відповідачів солідарно.
Згідно відповіді ФОП ОСОБА_5 зазначено, що під час здійснення відновлювального ремонту автомобіля VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 , номер кузову НОМЕР_3 , що був пошкоджений, між ФОП ОСОБА_5 (СТО «VOLVOSERVISE») було укладено договір №1 від 31.03.2020, на підставі якого було проведено ремонт, та під час ремонту використовувались нові запчастини, вузли та деталі, уживані деталі не використовувались. Під час здійснення відновлювального ремонту автомобіля VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 , номер кузову НОМЕР_3 , що був пошкоджений в результаті ДТП та на виконання договору №1 від 31.03.2020 дійсно використовувались оригінальні запчастини, вузли та деталі Вольво. Аналоги оригінальних запчастин не використовувались.
Згідно рахунку на оплату №219 від 23.03.2021 ТОВ «Престиж Авто Харків» перелічено найменування товарів (обслуговування на СТО та купівля запчастин) на загальну суму 535 535,00 грн. з ПДВ. Однак, суд зазначає, що доказів про проведення ремонту за даним рахунком про оплату або про оплату даного рахунку віл 23.03.2021 року матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч.3 ст. 386 ЦК України власник права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайнових правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Згідно вимог ст. 1187 ЦК України, в разі заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, обов`язок по її відшкодуванню покладається на особу, яка володіє транспортним засобом, використання якого призвело до заподіяння шкоди. шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Цією особою в даній справі є відповідач.
Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно роз`яснень даних в п. 4 та 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Статтею 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Правовідносини в сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 754/1108/15-ц.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах ліміту відповідальності страховика на страхувальника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-176цс18.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можлива лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відповідно до статті 21 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України.
Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ( чинного на момент ДТП) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У статті 29 Закону зазначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку.
Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
За правилами ст.ст. 9, 12, 29, 32 Закону при визначенні розміру страхового відшкодування при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, страховиком не відшкодовується франшиза та витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.
Пунктом 2.3 Методики передбачено, що вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.
Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092(надалі Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Системний аналіз пункту 32.7. частини першої статті 32 Закону, статті22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті988, статей1166,1187,1194 ЦК України, пунктів 1.6., 8.6., 8.6.1., 8.6.2. Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.
При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у розмірі коефіцієнту зносу деталей транспортного засобу, що замінюються повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.
Відповідно до Звіту №213 від 24.03.2020 року ФОП ОСОБА_3 , який взятий для розрахунку СК «АRX» вартість відновлювального ремонту автомобіля з врахуванням коефіцієнту зносу (0.45) складових частин автомобіля VOLVO XC 90 р.н. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП 24.02.2020 року становить 261686,81 грн., з врахуванням ПДВ на змінні складові частини.
У відповідності до ст.22 ЦК України, відшкодуванню підлягають саме збитки, а не вартість ремонту без урахування зносу, що також узгоджєуться із положеннями ст.1192 ЦК України.
У відповідності до приписів статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (тобто реальні збитки).
При цьому приписи статті 1192 ЦК України передбачають, що розмір збитків до відновлення пошкодженої речі, тобто, приведення її у той стан, який існував до пошкодження (у даному випадку до ДТП). Тобто, таке відновлення не є поліпшенням стану пошкодженої речі у порівнянні із тим, який існував до ДТП. Між тим, якщо автомобіль мав певний знос, у тому числі й його пошкоджені деталі, що підлягають заміні, то заміна їх саме на нові буде поліпшенням стану вказаного автомобіля, тобто, по суті, необґрунтованим збагаченням його власника за рахунок відповідача.
Як вже зазначалося, відповідно до статей 22, 1192 ЦК України, власник пошкодженого майна має право на відшкодування саме матеріального збитку, вартість якого визначається саме із урахуванням зносу складників транспортного засобу. Оскільки заміна таких складників зношеного транспортного засобу на нові буде не поновленням стану до того, який існував до порушення прав власника транспортного засобу, а поліпшення у порівнянні зі станом до, у даному випадку, ДТП. Тому правових підстав для стягнення на користь позивача будь-яких сум, поза межами визначеної вартості матеріального збитку, немає.
Отже, у методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ, а власник пошкодженого майна має право на відшкодування саме матеріального збитку. Вартість такого збитку визначається саме із урахуванням зносу складників транспортного засобу, оскільки заміна таких складників зношеного транспортного засобу на нові буде не поновленням стану до того, який існував до порушення прав власника транспортного засобу, а поліпшення у порівнянні зі станом до, у даному випадку, ДТП. Тому відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача будь-яких сум, поза межами визначеної вартості матеріального збитку.
Таким чином, ураховуючи виплачену страховиком потерпілому суму страхового відшкодування (з урахуванням франшизи та коефіцієнту фізичного зносу), з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (матеріальним збитком) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Якщо для відновлення пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.
Разом з тим, власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку.
Суд не приймає до уваги звіт ФОП ОСОБА_3 №223 з визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля, складеного 31.03.2020 року, наданого позивачм та складеного у того ж самого оцінщика та з невеликою різницею в датах (24.03.2020 та 31.03.2020), оскільки в даному звіті вартість відновлювального ремонту визначена без врахування зносу автомобіля, а це протирічить вимогам ст. 22, 1192 ЦК України, в яких передбачено відшкодуванню саме реальних збитків.
Крім того, судом враховані пояснення сторін, що автомобіль позивача до ДТП був ним придбаний на аукціоні, у вживаному пошкодженому стані, і даних про встановлення позивачем до ДТП 24.02.2020 року на його автомобілі нових оригінальних запчастин суду не надано.
Також, судом не приймаються до уваги звіт №170 з визначення вартості автомобіля від 11.02.2021 року (після проведеного ремонту) та акт прийому передачі робіт по ремонту автомобіля від 01.02.2021, виходячи з належності та допустимості доказів та відсутності достовірних доказів про те, що саме ці роботи були пов*язані з ДТП 24.02.2020 року та ушкодженнями, ремонт яких був проведений за цими звітами від ДТП за участі відповідача.
Також, суд приходить до висновку, що підстав для стягнення суми страхового відшкодування саме з відповідача ОСОБА_2 суд не вбачає, враховуючі її трудові відносини з ТОВ «Хумана Харків».
Не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування витрат позивача по складанню звіту в розмірі 2500 грн., звіту з визначення ринкової вартості автомобіля 1000 грн., надання послуг з калібрування в сумі 2485 грн, надіслання поштового повідомлення 283, 40 грн., оскільки суд відмовляє в задоволенні вимог позивача за даними звітами та вважає дані вимоги безпідставними та необгрунтованими, за підстав ст.ст. 76-89 ЦК України.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
В обґрунтування своїх вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що моральна шкода полягає в порушенні його звичайного укладу життя протягом тривалого часу, порушенні налагодженого стану життя у зв`язку з відсутністю автомобіля на час його ремонту, у зв`язку з необхідністю вирішувати питання відшкодування шкоди у судовому порядку. В зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та пошкодження автомобіля позивача, відбулися вимушені зміни у його житті, він мав докладати додаткових зусиль для організації свого життя, жодних заходів щодо добровільного відшкодування спричиненого збитку ніхто не здійснив, а зазначені обставини та події призвели до погіршення його нормальних життєвих стосунків та зв`язків, погіршенню стосунків в сім`ї позивача.
Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.
Оскільки діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, які пов`язані з пошкодженням належного йому майна, і керуючись встановленими законом принципами виваженості, співрозмірності та розумності, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди, що співмірна встановленій судом винності в розмірі 5000 грн., і саме таку муму моральної шкоди суд вважає співмірною та такою, що відповідає обставинам справи. Таким чином позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу та відшкодування судових витрат суд зазначає наступне.
Згідно з частинами 1, 2 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.
Відповідно до частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України, у відповідності до частин 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За змістом статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Відповідно до частини 1, 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пункті 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат.
Разом з тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України).
Аналогічна правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 11.11.2020 у справі 673/1123/15-ц, постанові від 02.09.2020 у справі 329/766/18 та постанові від 16.06.2021 у справі № 640/4126/21.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.ст.81, 83, 84 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовляє за недоведеністю та безпідставністю, за доводами, викладеними раніше.
Керуючись ст.ст.4-13, 76-89, 258-273 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
На рішення суду протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Суддя :