Номер провадження: 22-ц/813/5930/25
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2024 року ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулось з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначило, що 10 серпня 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 05/09/2005/840-К/424 про надання кредиту в сумі 15400 доларів США. 10.08.2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрований в реєстрі за № 2334. Крім того, 10.08.2005 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 05/08/2008/840-П/424.

25 листопада 2008 року заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси у справі № 2-1976/2008 позов ВАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ВАТ «Комерційний банк «Надра» 88255 грн 91 коп.

14 травня 2020 року ухвалою Київського районного суду міста Одеси року замінено сторону стягувача - ПАТ «Комерційний банк «Надра» її правонаступником - ТОВ «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Київським районним судом міста Одеси у справі № 2-1976/2008 за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором кредиту.

Отже, ТОВ «Консалт Солюшенс» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» у правовідносинах що були предметом розгляду у справі № 2-1976/2008 за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідачі рішення Київського районного суду міста Одеси від 25.11.2008 року у справі № 2-1976/2008 в частині погашення заборгованості у розмірі 88255 грн 91 коп. не виконали до моменту звернення із цією позовною заявою, заборгованість перед ПАТ «КБ «Надра» своєчасно не погасили, своє грошове зобов`язання, встановлене та підтверджене рішенням суду, перед ПАТ «КБ Надра» прострочили.

Заборгованість відповідачів перед позивачем, що була встановлена на підставі кредитного договору № 05/08/2005/840-К/424 від 10 серпня 2005 року та підтверджена рішенням Київського районного суду міста Одеси від 25.11.2008 року у справі № 2-1976/2008 є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права.

Отже у позивача, як у правонаступника ПАТ «КБ «Надра», виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних витрат та 3 % річних за користування грошовими коштами.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» заборгованість у розмірі 27248 гривень 72 копійки, яка складається з 19298,43 грн - інфляційних втрат; 7950,29 грн - 3 % річних за користування коштами.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 08 травня 2025 року позовну заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишив без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти, отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти (висновки Верховного Суду України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Крім того, оскільки зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Кредитором за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року нараховано 19298,43 грн інфляційних втрат кредитора; 7950,29 грн 3 % річних за користування коштами.

Разом із тим, оскільки розрахунок заборгованості, який наданий позивачем включає період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, а на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», період дії карантину з 12.03.2020 року (початок карантину) по лютий 2022 року (кінець розрахунку заборгованості) не підлягає для стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідачів трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ТОВ «Консалт Солюшенс» в апеляційній скарзі просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.05.2025 року по справі №947/18215/24 скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі, стягнути в солідарному порядку зі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» грошову суму в розмірі 27248 грн 72 коп., яка складається з: 19298,43 грн інфляційних втрат кредитора; 7950,29 грн 3% річних за користування коштами, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що ТОВ «Консалт Солюшенс» має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення, визначено в національній валюті - гривні.

Скаржник посилається, що формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказане узгоджується із висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Позивач вважає, що судом першої інстанції було помилково застосовано висновки Верховного Суду, оскільки вони не поширюються на спірні правовідносини, а тому, ТОВ «Консалт Солюшенс» цілком правомірно нарахувало відповідачам 3% річних та інфляційних витрат за період з лютого 2019 року по лютий 2022 року, оскільки дія законодавства України щодо зупинення нарахування неустойки, у зв`язку із введення на території України карантину COVID-19, не поширюється на нарахування 3% та інфляційних втрат.

(2) Позиція інших учасників справи

Скаржником, який звернувся за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» з апеляційною скаргою, виконанні вимоги ч. 7 ст. 43 ЦПК України щодо надсилання копії апеляційної скарги разом з додатками іншим учасникам справи.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 10.06.2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснив ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження ТОВ «Консалт Солюшенс» отримано 12.06.2025 року в електронному кабінеті Електронного Суду, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_3 копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги надсилалися засобами поштового зв`язку, конверт повернувся до суду із зазначенням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

ОСОБА_2 копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги надсилалися засобами поштового зв`язку.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості у розмірі 27248 гривень 72 копійки, тобто ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 х 30 = 90840 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, оскільки зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Кредитором за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року нараховано 19298,43 грн інфляційних втрат кредитора; 7950,29 грн 3 % річних за користування коштами.

Разом із тим, оскільки розрахунок заборгованості, який представлений позивачем включає період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, а на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», період дії карантину з 12.03.2020 року (початок карантину) по лютий 2022 року (кінець розрахунку заборгованості) не підлягає для стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідачів трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 серпня 2005 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 , укладено кредитний договір № 05/08/2005/840-К/424 за змістом пункту 1.1. якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості з терміном погашення 36 місяців та платності грошові кошти у сумі 15 400 (п`ятнадцять тисяч чотириста) доларів США в порядку та на умовах, визначених цим Кредитним договором.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору, 10 серпня 2005 року між кредитором та позичальником укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрований в реєстрі за № 2334. Предметом застави за кредитним договором та договором застави виступав автомобіль, марка BMW 7401, 1998 року випуску, заводський номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований МРЕВ-1 при ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області 09 серпня 2005 року, який належить ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , виданого МРЕВ-1 ДАІ ГУ УМВС України в Одеський області 09.08.2005 року.

10 серпня 2005 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір поруки 05/08/2005/840-П/424, згідно з пунктом 1.2. якого поручитель відповідає перед кредитором в повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань вказаних у п. 1.1 цього договору повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

25 листопада 2008 року заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси у справі № 2-1976/2008 позов Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» - 88 255 грн 91 коп.

26 лютого 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL2N79746 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 99.

За змістом пункту 3 Додатку № 1 до Договору № GL2N79746 про відступлення прав вимоги від 26.02.2020 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за кредитним договором № 05/08/2005/840-К/424 від 10 серпня 2005 року, договором застави посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрований в реєстрі за № 2334 та договором поруки № 05/08/2005/840-П/424 від 10 серпня 2005 року.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14 травня 2020 року замінено сторону стягувача - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» її правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Київським районним судом міста Одеси у справі № 2-1976/2008 за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором кредиту.

26.02.2021 року приватним виконавцем Шипковим Єгором Олексійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 64660462 з примусового виконання виконавчого листа № 2- 1976/2008, виданого 27.01.2021 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованості на користь ПАТ «КБ «Надра» у розмірі 88 255,91 гривень - щодо боржника ОСОБА_3 та боржника ОСОБА_2 .

Згідно відповіді приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Є.О. від 04.06.2024 року за вих.№2888 на запит позивача, станом на 07.09.2023 року, стягнення за виконавчим документом № 2-1976/2008, виданим 27.01.2021 року Київським районним судом міста Одеси щодо боржника ОСОБА_3 та боржника ОСОБА_2 не проводились, а залишок заборгованості складає 88 255,91 гривень.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» є правонаступником публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в матеріальних правовідносинах, що виникли на підставі договору № GL2N79746 про відступлення прав вимоги від 26.02.2020 року та підтверджуються рішенням Київського районного суду міста Одеси від 25 листопада 2008 року у справі № 2-1976/2008 та те, що відповідачі рішення у справі № 2-1976/2008 в частині погашення заборгованості у розмірі 88 255 грн 91 коп. не виконали, заборгованість перед ПАТ «КБ «Надра» своєчасно не погасили, своє грошове зобов`язання, встановлене та підтверджене рішенням суду, перед ПАТ «КБ Надра» прострочили, то у Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», як у правонаступника ПАТ «КБ «Надра», виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних витрат та 3 % річних за користування грошовими коштами.

Наявність виконавчого документу, який підлягає виконанню, та який є невиконаним, свідчить про те, що до нього як до будь-якого грошового зобов`язання у разі порушення такого настають передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки, із вказаними наслідками невиконання зобов`язання, вираженого у національній валюті без його валютного еквіваленту, тому наявні підстави для стягнення з відповідачів інфляційних втрат.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16, дійшла висновку, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника щодо помилкового висновку суду першої інстанції про звільнення відповідачів від обов`язку сплати 3% річних та інфляційних втрат в період дії COVID-19.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути зі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно нараховані інфляційні втрати кредитора у розмірі 19298,43 грн; 3 % річних за користування коштами у розмірі 7950,29 грн за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

04 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19».

Указаним Законом Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 15, яким передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами Кабінету Міністрів України його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками).

Пункт 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України заборони нараховувати 3 % річних, інфляційні витрати передбачені статтею 625 ЦК України, не містить. 3% річних та інфляційні витрати не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Однак суд першої інстанції не врахував зазначені положення Закону та дійшов помилкового висновку, що на період дії карантину, відповідачів звільнено від обов`язку сплатити 3% та інфляційних втрат.

Посилання суду на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29.04.2024 року у справі № 591/3373/21 колегія суддів вважає помилковими, оскільки не є релевантним до спірних правовідносин.

Так, у вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку, що «починаючи з 04 липня 2020 року відсутні правові підстави для нарахування та стягнення, в тому числі за договорами позики укладеними з фізичними особами, неустойки за прострочення виконання зобов`язанням».

У свою чергу, у справі, що є предметом апеляційного перегляду предметом спору є стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.

Отже судом першої інстанції помилково застосовані висновки Верховного Суду викладені постанові від 29.04.2024 року у справі № 591/3373/21, оскільки останні не поширюються на спірні правовідносини сторін.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)).

Оскільки матеріали справи не містять доказів виконання боржниками рішення суду та невиконання позичальником своїх зобов`язань, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 7950,29 грн та інфляційні витрати у розмірі 19298,43 грнрозраховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Консал Солюшенс» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на кредитну заборгованість задовольнити. Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консал Солюшенс», , суму 27248,72 грн, яка складається з: 7950,29 грн - трьох процентів річних, 19298,43 грн - інфляційних витрат.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду із позовом сплачено судовий збір у сумі 2422,40 грн, а за подання апеляційної скарги сплачено 3633,60 грн.

Оскільки позовна заява підлягає задоволенню, то з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консал Солюшенс» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028,10 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консал Солюшенс» задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Консал Солюшенс» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційні витрати на кредитну заборгованість задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консал Солюшенс», , суму 27248,72 грн, яка складається з: 7950,29 грн - трьох процентів річних, 19298,43 грн - інфляційних витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консал Солюшенс», , судовий збір у розмірі 3028,10 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених пунктом 2 частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

М.В. Назарова