Ухвала

07 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 498/402/19

провадження № 61-10684ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу адвоката Короя Івана Дмитровича як представника ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_2 , третя особа - приватне підприємство «Богуславське», про визнання частково недійсними розпорядження органу державної влади, державного акта на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину, визнання в порядку спадкування права власності на частку в праві приватної власності на земельну ділянку, поділ земельної ділянки, припинення права спільної часткової власності на земельну ділянку, надання земельної ділянки у особисту приватну власність,

ВСТАНОВИВ:

13 серпня 2025 року адвокат Корой І. Д. як представник ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2025 року поновлено адвокату Корою І. Д. як представнику ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року. Касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків десять днів з дня вручення ухвали, а саме - заявнику необхідно було надати нову редакцію касаційної скарги, яка має відповідати вимогам статті 392 ЦПК України, та в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити конкретну обов`язкову підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судових рішень та їх відповідне мотивування, надати копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи з урахуванням пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України, і роз`яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

На виконання вимог вказаної ухвали адвокат Корой І. Д. як представник ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду нову редакцію касаційної скарги, аналіз змісту якої свідчить про те, що вона є аналогічною попередній.

Адвокат Корой І. Д. як представник ОСОБА_1 у новій редакції касаційної скарги посилається як на підставу скасування судового рішення посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження, особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував статтю 3 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», статтю 2 Указу Президента України від 21 квітня 1998 року № 332/98 «Про захист прав власників земельних часток (паїв)»; частину першу статті 47 ЦК Української РСР, який був чинним до 01 січня 2004 року; частину першу статті 203 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року; Закон України від 18 січня 2001 року № 2242-ІІІ «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)»; пункт 15 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ. Щодо питання застосування наведених норм права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, який є необхідним для формування єдиної правозастосовної практики щодо цих норм для правильного вирішення справи. Виходячи з обставин справи, застосування зазначених вищезазначених норм матеріального права до правовідносин сторін свідчить про те, що батько позивачки не передавав своїй матері належне йому за свідоцтвом право на спадщину за законом від 24 вересня 2004 року право на земельну частку (пай) за сертифікатом ОД № 035999, а ОСОБА_3 відповідно не набула це право. Отже помилковим є висновок апеляційного суду про те, що батько позивачки не вважав свої права порушеними, погодився на передачу ОСОБА_3 в натурі двох земельних ділянок та свідомо бажав формування земельної ділянки матері. Разом із цим, апеляційний суд не застосував пункт «ґ» частини першої статті 81, частину першу та четверту статті 86 ЗК України, пункт 9 Розділу Х Перехідні положення ЗК України, Закон України від 05 червня 2003 року № 899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Щодо питання застосування наведених норм права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, який є необхідним для формування єдиної правозастосовної практики щодо цих норм для правильного вирішення справи. Виходячи з обставин у цьому спорі, застосування вищезазначених норм права свідчить про те, що оскільки обидві однакові за розміром земельні частки (паї) ОСОБА_4 і батька позивачки ОСОБА_5 були виділені в натурі єдиним масивом однією земельною ділянкою, то ця сформована за рахунок вказаних часток (паїв) спірна земельна ділянка стала належати у рівних частках по за кожним на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судового рішення відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року, справа № 522/22473/15-ц, провадження № 12-13гс22).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Аналіз нової редакції касаційної скарги свідчить про те, що адвокат Корой І. Д. як представник ОСОБА_1 посилаючись як на підставу скасування судового рішення на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України не зазначає норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та не обґрунтовує необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Зазначення в касаційній скарзі про відсутність правового висновку щодо застосування указів Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» та від 21 квітня 1998 року № 332/98 «Про захист прав власників земельних часток (паїв)», Закону України від 18 січня 2001 року № 2242-ІІІ «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)», Закону України від 05 червня 2003 року № 899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», пункт «ґ» частини першої статті 81, частини першу та четверту статті 86 ЗК України є необґрунтованим і не свідчить про обґрунтування адвокатом Короєм І. Д. як представником ОСОБА_1 , підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України), з урахуванням того, що апеляційним судом зроблено висновок про те, що позивачка не довела порушення своїх прав.

Разом із цим Верховний Суд звертає увагу адвоката Короя І. Д. як представника ОСОБА_1 на те, що в ухвалі від 01 вересня 2025 року про залишення касаційної скарги без руху йому було роз`яснено про те, що посилаючись у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Згідно з частиною третьою статті 185, частиною другою статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається.

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 393 ЦПК України питання про залишення касаційної скарги без руху суд касаційної інстанції вирішує протягом двадцяти днів з дня надходження касаційної скарги. Питання про повернення касаційної скарги суд касаційної інстанції вирішує протягом двадцяти днів з дня надходження касаційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала.

Таким чином, оскільки недоліки касаційної скарги адвокатом Короєм І. Д. як представником ОСОБА_1 в повному обсязі усунуті не були, тому касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.

Одночасно суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Верховний Суд вважає за необхідне роз`яснити заявникові, що повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Короя Івана Дмитровича як представника ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев