УХВАЛА

07 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 202/5220/22

провадження № 61-8074ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув заяву ОСОБА_1 про відвід судді Ситнік Олени Миколаївни від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, за касаційними скаргами ОСОБА_1 й ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року та

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- стягнути з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3

516 970,81 грн, які витребувано з незаконного володіння рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра (раніше - Індустріальний районний суд

м. Дніпропетровська) від 20 червня 2011 року;

- стягнути з ОСОБА_2 збитки у вигляді упущеної та недоотриманої вигоди, завдані порушенням його цивільного права володіти, користуватись і розпоряджатись коштами в сумі 6 884 531,20 грн; суму інфляційних втрат та трьох відсотків річних в розмірі 4 113 746,14 грн; 1 200 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди;

- встановити (визначити обов`язок чи право) стягнення 1 949 289,13 грн на відшкодування спричинених збитків та шкоди з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 , які стягнуто рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра (раніше - Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська) від 20 червня 2011 року.

26 грудня 2023 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра (раніше - Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська) позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 516 970,81 грн, які стягнуто з ОСОБА_2 , інфляційні втрати

4 509 222,61 грн, три відсотки річних 299 837,90 грн, упущену вигоду

8 592 560,55 грн, 3 000 000,00 грн моральної шкоди і судові витрати.

05 червня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра (раніше - Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська) від 26 грудня 2023 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну компенсацію моральної шкоди в розмірі 2 304 000,00 грн.

04 липня 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, в якій просив її скасувати в частині зміни рішення Індустріального районного суду м. Дніпра (раніше - Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська) від 26 грудня 2023 року та зменшення розміру моральної шкоди з 3 000 000,00 грн до 2 304 000,00 грн, рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 000,00 грн - залишити в силі.

04 серпня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали цивільної справи № 202/5220/22 з суду першої інстанції.

04 серпня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Хандога В. В. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, в якій просив її скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

06 серпня 2025 року ухвалою Верховного Суду поновлено представнику ОСОБА_2 - адвокату Хандозі В. В. строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника

ОСОБА_2 - адвоката Хандоги В. В. на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року.

08 вересня 2025 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду заяву про відвід судді Верховного Суду Ситнік О. М. з підстав недовіри судді Верховного Суду в розгляді його касаційної скарги. Заява про відвід обґрунтована тим, що суддя під час постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги В. В. вирішила питання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року без належних доказів пропуску такого строку. Вказував, що ним 06 та 07 серпня 2025 року подано заяви, у яких він просив відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги В. В., оскільки вважав, що адвокат Хандога В. В. використав неналежний ордер для незаконної участі у судовому процесі в суді касаційної інстанції та ввів суд в оману повідомленням щодо підстав для поновлення строку на касаційне оскарження, а саме про начебто збій у роботі підсистеми «Електронний суд» 26 червня 2025 року, що позбавило його можливості заповнити та подати належно оформлений ордер під час звернення з касаційною скаргою вперше в червні 2025 року. Зазначав, що ухвала Верховного Суду від 06 серпня 2025 року оформлена «заднім числом», оскільки в Єдиному державному реєстрі судових рішень та Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі цей процесуальний документ з`явився 26 серпня 2025 року, що, на його думку, свідчить про маніпуляцію з датою судового рішення задля залишення без уваги поданих ним заяв про недопустимість відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги В. В.

17 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду заяву ОСОБА_1 про відвід судді Ситнік О. М. від розгляду справи визнано необґрунтованою, передано для вирішення зазначеного питання у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), іншому судді.

18 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду в складі судді Касаційного цивільного суду Дундар І. О. в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Ситнік О. М. відмовлено.

03 жовтня 2025 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду через систему «Електронний суд» із заявою про відвід судді-доповідача Ситнік О. М. (поглибленою). Додатково цього ж дня заявник подав заяву - стислий виклад ключових обставин та правових підстав відводу.

Заява про відвід обґрунтована тим, що:

- сам факт виникнення в сторони сумніву в безсторонності судді є достатнім для його відводу або самовідводу, інакше відмова у відводі є порушенням права на справедливий суд. Суддя Ситнік О. М. проігнорувала вимогу заяви від 05 вересня 2025 року щодо вирішення питання про самовідвід, ухвалою від 17 вересня 2025 року стосовно себе самої визнала заяву про відвід необґрунтованою, чим усунула суддівський розсуд іншого судді, відмовилася передати матеріали заяви до Вищої ради правосуддя попри обов`язок перевірки можливих ознак дисциплінарної відповідальності щодо істотного порушення строку опублікування ухвали, датованої 06 серпня 2025 року;

- ухвала про відкриття касаційного провадження за скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги В. В. датована 06 серпня 2025 року, однак електронними підписами суддів ухвала скріплена 21-25 серпня 2025 року, оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвалу 26 серпня 2015 року, отже, ухвала не могла існувати станом на 06 серпня 2025 року. Жоден законний механізм створення паперового рішення «заднім числом» не передбачено. Відсутність спростування розбіжностей у датах підриває довіру до ухвали як до процесуального документа, створює враження можливого зміщення дат аби уникнути розгляду заяв ОСОБА_1 від 06 та від 07 серпня 2025 року, які підлягали розгляду без будь-яких обмежень;

- ухвали від 17, від 18 та від 22 вересня 2025 року замовчали цю ключову проблему: суд не лише не повідомив про порушення строку оприлюднення до Вищої ради правосуддя, а й не роз`яснив причини такого відтермінування. Це породжує уявлення, що факт свідомо приховано аби уникнути дисциплінарної оцінки, та формує об`єктивний сумнів у безсторонності суду;

- ухвалами від 17 та від 18 вересня 2025 року Верховний Суд фактично підмінив критерій відводу, обмежився формальним визначенням заяви «необґрунтованою», залишивши сумніви заявника без відповіді й посиливши їх. Ухвала від 17 вересня 2025 року обмежилася деклараціями, не спростувавши цифрових фактів і не надавши обґрунтованих контраргументів;

- клопотанням від 12 вересня 2025 року та заявою від 17 вересня 2025 року він просив Верховний Суд постановити окрему ухвалу про повідомлення Офісу Генерального прокурора України щодо обставин, які свідчать про незаконне збагачення ОСОБА_2 та фактичну легалізацію злочинних доходів. Проте ухвалами від 22 вересня 2025 року Верховний Суд повернув без розгляду клопотання представника відповідачки про зупинення виконання постанови апеляційного суду та залишив без розгляду клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали. Верховний Суд мав розглянути його клопотання про постановлення окремої ухвали незалежно від наслідків розгляду клопотання представника відповідачки. Відмова в розгляді створює обґрунтоване враження упередженості й заангажованості складу суду, що суперечить принципу об`єктивної безсторонності;

- 30 вересня 2025 року він отримав електронний лист, підписаний секретаріатом Верховного Суду, де зазначено, що лист сформовано у відповідь на пункт 8 заяви. Однак жодних запитів чи звернень, які потребували відповіді секретаріату Верховного Суду, він не подавав, у документі не зазначено, доручення якого саме судді виконується, зміст листа містить оцінку судді, про яку заявник не просив, що створює враження прихованого самозахисту складу суду та підготовки підстав для подальшої дискредитації заявника;

- в ухвалі від 22 вересня 2025 року Верховний Суд зазначив, що «заяви ОСОБА_1 від 06 та 07 вересня 2025 року про відмову у відкритті касаційного провадження додаткової оцінки не потребують». Однак він таких заяв не подавав. Фактичне приписування стороні процесу документів, яких вона не подавала, створює у заявника та розумного спостерігача враження, що суд навіть не перевіряє документи заявника, відмова у задоволенні процесуальних вимог є формальною та здійснена без дослідження суті заяв, суд відмовляється перевіряти реальні документи, мотивувальна частина ухвали ґрунтується на вигаданих фактах. Подібна практика викликає сумнів у ретельності та неупередженості розгляду, об`єктивного ставлення до заявника, підриває довіру до суду та формує обґрунтоване сприйняття його заінтересованості;

- у клопотаннях № 1 і № 2 від 05 вересня 2025 року він навів обставини, що виключають касаційне провадження, однак вони залишені фактично без розгляду, в ухвалі від 22 вересня 2025 року міститься лише загальна відмова без аналізу чи спростування доводів;

- в ухвалі від 17 вересня 2025 року відбулося «подвійне» вирішення питання про відвід судді, що виходить за межі статті 40 ЦПК України: спочатку визнано заяву про відвід необґрунтованою, а потім її передано іншому судді, який був зв`язаний попереднім висновком про необґрунтованість заяви. Це позбавило іншого суддю свободи розсуду. Також неправильно застосовано частину третю статті 40 ЦПК України, відповідно до якої передача заява іншому судді можлива лише за наявності «наступного засідання» та з дотриманням 3-денного строку. Оскільки засідання не було призначено, заяву про відвід мав розглядати той же склад колегії суддів;

- у заяві про відвід від 05 вересня 2025 року він просив забезпечити йому право бути заслуханим під час розгляду відводу судді, однак це клопотання залишено без уваги.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 про відвід судді Верховного Суду

Ситнік О. М. суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя. Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

На підставі частини п`ятої статті 39 ЦПК України якщо відвід заявляється повторно з підстав, розглянутих раніше, суд, який розглядає справу, залишає таку заяву без розгляду.

Заява ОСОБА_1 про відвід судді від 03 жовтня 2025 року містить підставу відводу, яку визнано необґрунтованою ухвалами Верховного Суду від 17 та від 18 вересня 2025 року.

Зокрема, заявник зазначає, що ухвала про відкриття касаційного провадження за скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги В. В. датована 06 серпня 2025 року, однак електронними підписами суддів ухвала скріплена 21-25 серпня 2025 року, оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвалу 26 серпня 2015 року, отже, ухвала не могла існувати станом на 06 серпня 2025 року. Жоден законний механізм створення паперового рішення «заднім числом» не передбачено. Відсутність спростування розбіжностей у датах підриває довіру до ухвали як до процесуального документа, створює враження можливого зміщення дат аби уникнути розгляду заяв ОСОБА_1 від 06 та від 07 серпня 2025 року, які підлягали розгляду без будь-яких обмежень.

Такі доводи спростовані ухвалами Верховного Суду від 17 та від 18 вересня 2025 року, де зазначено, що доводи заяви про відвід судді стосовно підписання ухвали суду суддями Ситнік О. М., Ігнатенком В. М. та Фаловською І. М. електронними цифровими підписами «заднім числом» є необґрунтованими. У матеріалах касаційного провадження в справі № 202/5220/22 (провадження

№ 61-8074ск25) наявна власноручно підписана суддями Ситнік О. М.,

Ігнатенком В. М. та Фаловською І. М. ухвала Верховного Суду від 06 серпня

2025 року. Жодними доказами не спростовано, що 06 серпня 2025 року ухвала про поновлення строку на касаційне оскарження та відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги В. В. на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 05 червня 2025 року власноручно підписана суддями. Доводи заяви щодо того, що судом не прийнято до уваги заяви ОСОБА_1 від 06 та 07 серпня 2025 року, в яких він просив відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги В. В., є безпідставними, оскільки такі заяви передані судді-доповідачу 07 та 08 серпня 2025 року, відповідно, а, отже, після постановлення ухвали про поновлення строку та відкриття касаційного провадження 06 серпня 2025 року.

Тому заява ОСОБА_1 про відвід судді з підстав, пов`язаних із датою підписання ухвали про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідачки, залишається без розгляду на підставі частини п`ятої статті 39 ЦПК України.

ОСОБА_1 як на підстави відводу судді посилається на те, що в ухвалі від 17 вересня 2025 року (розгляду попередньої заяви про відвід) відбулося «подвійне» вирішення питання про відвід судді, що виходить за межі статті 40 ЦПК України: спочатку визнано заяву про відвід необґрунтованою, а потім її передано іншому судді, який був зв`язаний попереднім висновком про необґрунтованість заяви. Це позбавило іншого суддю свободи розсуду. Також неправильно застосовано частину третю статті 40 ЦПК України, відповідно до якої передача заява іншому судді можлива лише за наявності «наступного засідання» та з дотриманням 3-денного строку. Оскільки засідання не було призначено, заяву про відвід мав розглядати той же склад колегії суддів; у заяві про відвід від 05 вересня 2025 року він просив забезпечити йому право бути заслуханим під час розгляду відводу судді, однак це клопотання залишено без уваги.

Відповідно до частини восьмої статі 40 ЦПК України суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи. За ініціативою суду питання про відвід судді може вирішуватися у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Ураховуючи те, що Верховний Суд не вирішував питання про необхідність виклику ОСОБА_1. для розгляду питання про відвід судді, такий розгляд 17 вересня 2025 року відбувся без повідомлення учасників справи, що узгоджується із вимогами частини восьмої статі 40 ЦПК України.

Згідно з частинами другою та третьою статті 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У такому випадку вирішення питання про відвід судді здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Зміст частин другої та третьої статті 40 ЦПК України передбачає, що питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу (у цій справі Верховний Суд у складі колегії суддів Ситнік О. М., Ігнатенка В. М. та Фаловської І. М.), і за наслідками такого розгляду може зробити висновок про обґрунтованість чи про необґрунтованість заявленого відводу.

Тобто право оцінювати обґрунтованість підстав для відводу судді надається колегії суддів, що розглядає справу, безпосередньо прямою нормою ЦПК України.

У випадку необґрунтованості заявленого відводу заява передається іншому судді, який не обмежений змістом ухвали колегії суддів про необґрунтованість відводу, оскільки відповідно до статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Розгляд питання про відвід судді відбувся 17 вересня 2025 року, а заяву про відвід подано 05 вересня 2025 року, тобто не пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, тому заява підлягала передачі на розгляд іншому судді, що й було зроблено.

Доводи заявника про порушення статті 40 ЦПК України під час розгляду попередньої заяви про відвід судді є безпідставними.

Іншою підставою відводу судді заявник зазначає те, що сам факт виникнення в сторони сумніву в безсторонності судді є достатнім для його відводу або самовідводу, інакше відмова у відводі є порушенням права на справедливий суд. Суддя Ситнік О. М. проігнорувала вимогу заяви від 05 вересня 2025 року щодо вирішення питання про самовідвід, ухвалою від 17 вересня 2025 року стосовно себе самої визнала заяву про відвід необґрунтованою, чим усунула суддівський розсуд іншого судді, відмовилася передати матеріали заяви до Вищої ради правосуддя попри обов`язок перевірки можливих ознак дисциплінарної відповідальності щодо істотного порушення строку опублікування ухвали, датованої 06 серпня 2025 року.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в справі «Білуха проти України» (№ 33949/02, § 49-52, від 09 листопада 2006 року) зазначено, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що під час вирішення того, чи є в цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Верховний Суд, оцінюючи, чи наявні підстави для відводу за суб`єктивним критерієм, констатує, що не встановлено будь-які підстави стверджувати, що суддя Ситнік О. М. має та виявляє особисту упередженість під час розгляду цієї справи. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного. Доказів протилежного заявником не надано й судом не здобуто.

Згідно з об`єктивним критерієм оцінки безсторонності суду відсутні встановлені факти, які можуть ставити під сумнів безсторонність судді Ситнік О. М., адже не встановлено обставин, які унеможливлювали б ухвалення нею об`єктивного рішення в справі, а тому заява про відвід не підлягає задоволенню.

Одним з найважливіших принципів судочинства є принцип, за яким ніхто не може бути суддею у власній справі, що виключає для учасника процесу можливість обирати суддю на власний розсуд.

Побоювання заявника, його сумніви в упередженості судді також не є вирішальними під час вирішення питання про відвід, оскільки недоведені у визначений законом спосіб.

Верховний Суд керується тим, що необґрунтоване усунення судді від участі в розгляді певної справи є порушенням права на справедливий суд, як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді. Проте в цій справі всі доводи заявника мають характер непідтверджених припущень, які не знайшли свого об`єктивного обґрунтування, що могли б бути добросовісно сприйняті та оцінені судом.

Статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Учасники справи не можуть використовувати інститут відводу судді з метою схиляння суду до ухвалення бажаного для них процесуального рішення.

Тому сам факт виникнення в сторони сумніву в безсторонності судді не є достатнім для його відводу або самовідводу, на що помилково посилається ОСОБА_1 .

Заявник не згодний із датою постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідачки і в пункті 8 попередньої заяви про відвід судді від 05 вересня 2025 року (зареєстрована у Верховному Суді 08 вересня 2025 року за вх. № 27915/0/220-25) просив: у разі встановлення обставин, які містять ознаки дисциплінарної відповідальності судді - направити матеріали цієї справи та заяви до Вищої ради правосуддя для розгляду на предмет дисциплінарного провадження, у разі наявності ознак вчинення кримінального правопорушення - повідомити Офіс Генерального прокурора України та Державне бюро розслідувань.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний, зокрема, звертатися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора упродовж п`яти днів після того, як йому стало відомо про таке втручання.

Тобто з інших підстав звертатися до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора, зокрема у зв`язку з незгодою сторони у справі із його процесуальними рішеннями, суддя обов`язку не має, як не передбачено й право судді на таке звернення ні Законом України «Про судоустрій і статус суддів», ні главою 2 «Касаційне провадження» розділу V ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб (стаття 3 Закону України «Про звернення громадян»).

Пункт 8 заяви про відвід судді від 05 вересня 2025 року (зареєстрована у Верховному Суді 08 вересня 2025 року за вх. № 27915/0/220-25) фактично містить скаргу на дії судді, тому саме щодо цього пункту заяви про відвід суддею Ситнік О. М. передано резолюцію для Служби розгляду звернень та надання інформації Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду стосовно формування відповіді у порядку Закону України «Про звернення громадян».

Така відповідь була надана і щодо неї заявник зазначає, що 30 вересня 2025 року він отримав електронний лист, підписаний секретаріатом Верховного Суду, де зазначено, що лист сформовано у відповідь на пункт 8 заяви. Однак жодних запитів чи звернень, які потребували відповіді секретаріату Верховного Суду, він не подавав, у документі не зазначено, доручення якого саме судді виконується, зміст листа містить оцінку судді, про яку заявник не просив, що створює враження прихованого самозахисту складу суду та підготовки підстав для подальшої дискредитації заявника.

Ураховуючи те, що процесуальний порядок звернення судді до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора стосовно незгоди учасника справи із прийнятими суддею рішеннями не передбачений, відповідний пункт заяви про відвід судді від 05 вересня 2025 року був розглянутий у порядку звернення громадян, що відповідає вимогам закону та спростовує доводи заявника про порушення суддею об`єктивного критерію оцінки безсторонності суду.

Заявник також зазначає, що в ухвалі від 22 вересня 2025 року Верховний Суд вказав, що «заяви ОСОБА_1 від 06 та 07 вересня 2025 року про відмову у відкритті касаційного провадження додаткової оцінки не потребують». Однак він таких заяв не подавав.

Такі доводи спростовуються матеріалами касаційного провадження.

06 серпня 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду клопотання/заяву (вх. № 24664/0/220/25 від 06 серпня 2025 року), у якому просив відмовити представнику ОСОБА_2 - адвокату Хандозі В. В. у поновленні строку на касаційне оскарження та у відкритті касаційного провадження.

07 серпня 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду заяву (вх. № 24859/0/220-25 від 08 серпня 2025 року), у якій просив відмовити представнику ОСОБА_2 - адвокату Хандозі В. В. у поновленні строку на касаційне оскарження та у відкритті касаційного провадження.

Саме наявністю цих заяв ОСОБА_1 обґрунтовує неможливість відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідачки, що є основним змістом заяви про відвід судді.

22 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_1 про відмову представнику ОСОБА_2 - адвокату Хандозі В. В. у поновленні строку на касаційне оскарження та у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника

ОСОБА_2 - адвоката Хандоги В. В. на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року.

Тобто подані заявником від 06 та 07 серпня 2025 року заяви були належним чином розглянуті. Зазначення в мотивувальній частині ухвали від 22 вересня 2025 року про те, що ці заяви подані 06 та 07 вересня 2025 року є опискою, яка підлягає виправленню відповідно до статті 269 ЦПК України, проте не є підставою для відводу судді.

ОСОБА_1 також зазначає, що ухвали від 17, від 18 та від 22 вересня 2025 року неналежно мотивовані, суд не лише не повідомив про порушення строку оприлюднення ухвали від 06 серпня 2025 року до Вищої ради правосуддя, а й не роз`яснив причини такого відтермінування, це породжує уявлення, що факт свідомо приховано аби уникнути дисциплінарної оцінки, та формує об`єктивний сумнів у безсторонності суду; ухвалами від 17 та від 18 вересня 2025 року Верховний Суд фактично підмінив критерій відводу, обмежився формальним визначенням заяви «необґрунтованою», залишивши сумніви заявника без відповіді й посиливши їх. Ухвала від 17 вересня 2025 року обмежилася деклараціями, не спростувавши цифрових фактів і не надавши обґрунтованих контраргументів; у клопотаннях № 1 і № 2 від 05 вересня 2025 року він навів обставини, що виключають касаційне провадження, однак вони залишені фактично без розгляду, в ухвалі від 22 вересня 2025 року міститься лише загальна відмова без аналізу чи спростування доводів.

В цілому наведені доводи заяви свідчать про незгоду з процесуальними діями судді Ситнік О. М., що відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України не може бути підставою для відводу.

Верховний Суд наголошує на тому, що необґрунтоване усунення судді від участі в розгляді певної справи є так само порушенням права на справедливий суд, як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.

Суд оцінює обставини в справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Тому доводи заяви не можуть слугувати підставою для відводу суддів, оскільки не підтверджують наявність об`єктивних сумнівів у їх неупередженості та об`єктивності.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право при визначенні його цивільних прав і обов`язків на справедливий публічний розгляд справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Як зазначає ЄСПЛ, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, § 48).

Згідно із Бангалорськими принципами поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим постановлення об`єктивного рішення у справі або у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, для визначення неупередженості суду належить виходити не тільки з суб`єктивного критерію, але й об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).

Також у своєму рішенні «Газета «Україна-центр» проти України» ЄСПЛ наголошував, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, допоки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію потрібно визначити, чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться». На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти в громадськість (§§ 28-32).

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що підставами для відводу судді є існування суб`єктивного або об`єктивного критеріїв, за умови доведення існування яких можна стверджувати про обґрунтованість сумнівів у безсторонності судді.

Таких обставин ОСОБА_1 не навів.

Заявник також зазначає, що клопотанням від 12 вересня 2025 року та заявою від 17 вересня 2025 року він просив Верховний Суд постановити окрему ухвалу про повідомлення Офісу Генерального прокурора України щодо обставин, які свідчать про незаконне збагачення ОСОБА_2 та фактичну легалізацію злочинних доходів. Проте ухвалами від 22 вересня 2025 року Верховний Суд повернув без розгляду клопотання представника відповідачки про зупинення виконання постанови апеляційного суду та залишив без розгляду клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали. Верховний Суд мав розглянути його клопотання про постановлення окремої ухвали незалежно від наслідків розгляду клопотання представника відповідачки. Відмова в розгляді створює обґрунтоване враження упередженості й заангажованості складу суду, що суперечить принципу об`єктивної безсторонності.

Верховний Суд зауважує, що подані ОСОБА_1 клопотання від 12 вересня 2025 року та заява від 17 вересня 2025 року щодо постановлення окремих ухвал за змістом стосуються дій ОСОБА_2 та її представника - адвоката Хандоги В. В. у контексті поданих ними клопотань про зупинення виконавчого провадження та зупинення виконання постанови апеляційного суду.

Такі процесуальні документи відповідачки залишені ухвалами Верховного Суду від 22 вересня 2025 року без розгляду, у зв`язку з чим відсутній предмет оскаржуваних дій ОСОБА_2 та її представника - адвоката Хандоги В. В., який підлягав би оцінці на предмет постановлення окремої ухвали.

Отже, доводи заяви про відвід судді не містять посилання на обставини, які б дали підстави для висновку про необ`єктивність та упередженість судді Верховного Суду Ситнік О. М., тому заявлений відвід є необґрунтованим.

Оскільки суд виснував про необґрунтованість заявленого ОСОБА_1 відводу судді Верховного Суду Ситнік О. М. відповідно до частини третьої статті 40 ЦПК України, питання про відвід суддів підлягає передачі на розгляд іншому судді, визначеному в порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Керуючись статтями 33, 36, 39, 40 ЦПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ :

Заяву ОСОБА_1 про відвід судді Ситнік Олени Миколаївни з підстав, пов`язаних із датою підписання ухвали про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Хандоги Василя Васильовича, залишити без розгляду.

В іншій частині заяву ОСОБА_1 про відвід судді Ситнік Олени Миколаївни від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, - ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, за касаційними скаргами ОСОБА_1 й ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2025 року визнати необґрунтованою.

Заяву передати для вирішення зазначеного питання у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України, іншому судді.

Судді Ситнік О. М.

Ігнатенко В. М.

Фаловська І. М.