Справа № 143/532/24
01.10.2025 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді Сича С.М.,
з участю секретаря Левченко М.О.,
прокурора Огірчук О.Ю.,
представника позивача Дзюби О.О.,
представника відповідача Рябцуна С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Погребище Вінницького району Вінницької області цивільну справу за позовом керівника Немирівської окружної прокуратури, поданого в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання недійсним наказу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, усунення перешкод шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки,-
У червні 2024 року керівник Немирівської окружної прокуратури Вінницької області звернувся до суду із позовом, поданим в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання недійсним наказу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, усунення перешкод шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Позов мотивований тим, що рішенням Вінницької обласної ради народних депутатів №263 від 25.10.1990 року «Про зміну природно заповідного фонду області» взято під охорону комплексний заказник місцевого значення «Гопчиця» на території с.Гопчиця Погребищенського району Вінницької області.
Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища у Вінницькій області 07.09.2014 року передано Фермерському господарству «Дружба Л» для забезпечення режиму охорони та збереження ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця» під охорону 224,8090 га заказника на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області, про що складено охоронне зобов`язання.
Прокурор стверджує, що таким чином земельні ділянки площею 224,8090 га на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області набули статусу об`єкту природно заповідного фонду - ландшафтного заказника місцевого значення.
03.06.2021 року державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
У подальшому ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу №890 від 14.06.2021 року відчужив зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 .
Прокурор наголошує на тому, що відповідно до інформації Державного підприємства «Вінницький науково дослідний та проектний інститут землеустрою» зазначена земельна ділянка повністю входить в територію комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця».
На думку прокурора, розташування цієї земельної ділянки у межах ландшафтного заказника місцевого значення, свідчить про її належність до земель природно заповітного фонду, а отже вона перебуває в обмеженому обороті, що унеможливлює її передачу у приватну власність з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Оскільки земельна ділянка вибула із державної власності в порушення вимог закону, то прокурор наполягає на тому, що він на підставі положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру» вправі пред`явити позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою до відповідачів, зокрема з підстав, передбачених ст.391 ЦК України.
Посилаючись на наведені обставини, керівник Немирівської окружної прокуратури Вінницької області просить:
Ухвалою судді від 10.06.2024 року задоволено заяву керівника Немирівської окружної прокуратури про забезпечення його позову.
Ухвалою судді від 10.06.2024 року відкрито провадження у справі та визначено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження (Т.1, а.с.143-145).
05.07.2024 року від представника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Чугаєнко К.Є. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позову. Заперечення проти позову обґрунтовується тим, що на момент звернення ОСОБА_1 із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою згідно даних Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка відносилася до земель сільськогосподарського призначення, а не природно заповідного фонду. Також звертає увагу суду на те, що у наданих ДП ««Вінницький науково дослідний та проектний інститут землеустрою» планах накладення земельних ділянок відсутня інформація про їх конкретні координати, цільове призначення, межі, алгоритм та спосіб встановлення таких меж (Т.1, а.с.181-189).
09.07.2025 року від представника третьої особи Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації Мірошніченко Т.Д. надійшли пояснення, в яких зазначено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах природно заповідного фонду, що унеможливлює передання її у приватну власність для ведення особистого селянського господарства (Т.2, а.с.1-3).
10.07.2025 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бойка А.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів внесення відомостей про межі заказника місцевого значення «Гопчиця» до Державного земельного кадастру та проекту створення територій та об`єктів природно заповідного фонду, до складу яких була б включена спірна земельна ділянка. Також звертає увагу суду на те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки набув право власності в законний спосіб та з дотриманням відповідної правової процедури, не знав та не міг знати про начебто віднесення її до земель природно заповідного фонду, а тому не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів із нерухомим майном. Стверджує, що спірне майно не може бути витребуване у відповідача ОСОБА_2 з підстав, передбачених ст.388 ЦК України, оскільки такий захід є несумісним із правом на мирне володіння майном, закріпленим у ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Т.2, а.с.10-15).
15.07.2025 року до суду від прокурора надійшла відповідь на відзив представника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (Т.2, а.с.34-51).
18.07.2025 року до суду від прокурора надійшла відповідь на відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бойка А.М. (Т.2, а.с.53-66).
Ухвалою суду від 19.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (Т.2, а.с.169-171).
В судовому засіданні прокурор Огірчук О.Ю. позов підтримала та підтвердила викладені у ньому обставини.
Представник позивача Погребищенської міської ради Дзюба О.О. також підтримав позов прокурора.
Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Рябцун С.В. позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Заслухавши учасників справи та дослідивши її матеріали, суд встановив наступне.
Рішенням Вінницької обласної ради народних депутатів №263 від 25.10.1990 року «Про зміну природно заповідного фонду області» взято під охорону комплексний заказник місцевого значення «Гопчиця» на території с.Гопчиця Погребищенського району Вінницької області (Т.1, а.с.59 -61).

Згідно із Положенням про комплексний заказник місцевого значення «Гопчиця», затвердженого начальником Держуправління екологічної безпеки у Вінницькій області О.Яворською 24.12.1997 року, комплексний заказник місцевого значення «Гопчиця» входить до складу природно заповідного фонду України (Т.1, а.с.62-67).

Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища у Вінницькій області 14.12.2006 року передано Фермерському господарству «Дружба» для забезпечення режиму охорони та збереження ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця» під охорону 707, 2 га заказника, про що складено охоронне зобов`язання, зареєстроване в Державному управлінні навколишнього природного середовища у Вінницькій області за №35/555-383 (Т.1, а.с.78).

В 2009 році «Вінницьким науково дослідним та проектним інститутом землеустрою» розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця» (Т.1, а.с.93-121).

Розпорядженням голови Погребищенської районної державної адміністрації від 21.04.2009 року №169 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця» (Т.1, а.с.118).

Згідно із п.1.2 Положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Гопчиця», затвердженого наказом державного управління охорони навколишнього природного середовища у Вінницькій області від 15.06.2012 року №63 «ОД», частина заказника площею 224, 8090 га розташована на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області.

Пунктом 1.3 цього Положення визначено, що заказник входить до складу природно заповідного фонду України та охороняється як загальне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання (Т.1, а.с.82-85).

Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища у Вінницькій області 07.09.2014 року передано Фермерському господарству «Дружба Л» для забезпечення режиму охорони та збереження ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця» під охорону 224,8090 га заказника на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області, про що складено охоронне зобов`язання, зареєстроване в Державному управлінні охорони навколишнього природного середовища у Вінницькій області за №35/555 534 (Т.1, а.с.87).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-10407/15-20-сг від 12.05.2020 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки із земель державної власності сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2, 00 га, яка розташована на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства (Т.1, а.с.125).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-1687/15-21-СГ від 26.05.2021 року «Про надання у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0, 20 га з кадастровим номером :01:003:0090, що розташована на території Гопчицької сільської ради Вінницького району Вінницької області (т.1, а.с.126).

Згідно із відомостями, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.06.2021 року державним реєстратором Вінницької міської ради Шуляк А.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №58583467 від 07.06.2021 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку (Т.1, а.с.127, 128).

14.06.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу згаданої земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г., зареєстрований в реєстрі за №890 (Т.1, а.с.129, 130).

В подальшому 14.06.2021 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Марунько О.Г. на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки №890 від 14.06.2021 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №58729867 від 14.06.2021 року здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку (Т.1, а.с.127, 128).

Відповідно до інформації Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, викладеної в листі від 19.02.2024 року №01-15-01/621 зазначена земельна ділянка входить до об`єкту природно заповідного фонду комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця» (Т.1, а.с.55).

Відповідно до інформації Державного підприємства «Вінницький науково дослідний та проектний інститут землеустрою», викладеної у листі від 13.05.2024 року №477, зазначена земельна ділянка повністю входить в територію комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця». При цьому повідомлено, що в 2009 році «Вінницьким науково дослідним та проектним інститутом землеустрою» розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця», однак відомості про територію цього комплексного заказника місцевого значення не внесено до Державного земельного кадастру. До цього листа додано плани накладання земельних ділянок (Т.1, а.с.52, 124).

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII (надалі Закон №1697-VII ) здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно із ч.4 ст.23 Закону №1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Частинами 1, 2 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до частин 3, 4, 5 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор у цій справі стверджує, що порушення інтересів держави полягає в недотриманні вимог чинного законодавства Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області при прийнятті ним оскаржуваних наказів щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , чим порушено права держави в особі Погребищенської міської територіальної громади, як власника на даний час спірної земельної ділянки, уповноваженого розпоряджатися нею. З огляду на це прокурор просить, серед іншого, усунути перешкоди власнику територіальній громаді в особі Погребищенської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , як останнього набувача, повернути міській раді означену земельну ділянку.

Розглядаючи питання щодо наявності у прокурора достатніх підстав для представництва інтересів держави у даній справі, суд ураховує наступне.

У пунктах 115-117 постанови від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача. Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача. При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

У п.140 постанови від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Із матеріалів справи випливає, що керівником Немирівської окружної прокуратури 21.05.2024 року було направлено лист за №54-2103 вих 24 на адресу Погребищенської міської ради, в якому він просив повідомити про те, чи заплановано ПОгребищенською міською радою звернення до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (Т.1, а.с.131-134).

Листом від 29.05.2024 року за №02-21/1511 Погребищенська міська рада повідомила керівника Немирівської окружної прокуратури, що не заперечує щодо звернення прокуратури до суду із відповідним позовом в інтересах Погребищенської міської ради (Т.1, а.с.135).

30.05.2024 року керівником Немирівської окружної прокуратури було направлено лист за №54-2257 вих 24 на адресу Погребищенської міської ради, в якому він повідомив, що окружною прокуратурою буде подано позов до суду в інтересах Погребищенської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (Т.1, а.с.136).

Ураховуючи наведене, та зважаючи на наявність суспільного інтересу у поверненні земельної ділянки Погребищенській територіальній громаді, суд вважає, що прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді та визначив, у чому полягає порушення інтересів держави.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

Статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів (стаття 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

Статтею 26 Закону України «Про природно-заповідний фонд України») визначено, що на територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник. Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Як визначено статтею 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктами а), в) частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом г) частини першої статті 150 ЗК України визначено, що до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.

Відповідно до частини другої статті 150 ЗК України припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пунктах «в» і «г» частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України. Погодження матеріалів вилучення (викупу) земельних ділянок особливо цінних земель, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, провадиться Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, Київської і Севастопольської міських рад.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №734/1560/20 виснувано, що системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у державній, комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення). Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, був можливим тільки за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України ).

Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.

За ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Визначаючись із обґрунтованістю позовної вимоги про усунення перешкод власнику територіальній громаді в особі Погребищенської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повернути земельну ділянку, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала безперешкодне володіння загальнонародними благами та ресурсами, вільний доступ до водних та інших природних ресурсів і об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема і до території ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця».

У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів.

Як вже було зазначено, фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду.

При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та інших нормативно-правових актів України заборонено.

Надання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця» суперечить як статусу відповідного об`єкта природно-заповідного фонду, так і законодавчим обмеженням на ведення особистого селянського господарства на відповідних землях.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка розташована в межах ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця» та з 25.10.1990 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької обласної ради №263, тобто за 30 років до виникнення спірних правовідносин, належала до земель природно-заповідного фонду.

Більше того, розпорядженням голови Погребищенської районної державної адміністрації від 21.04.2009 року №169 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця».

Ураховуючи, що Верховна Рада України не погодила вилучення земельної ділянки на території ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця» із державної (комунальної) власності, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не мав права на безоплатну приватизацію спірної земельної ділянки, Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області в порушення вимог закону було змінено її цільове призначення.

Суд вважає неспроможними доводи представника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Рябцуна С.В. про те, що на момент звернення ОСОБА_1 із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою згідно даних Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка відносилася до земель сільськогосподарського призначення, а не природно заповідного фонду, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме розробленою в 2009 році «Вінницьким науково дослідним та проектним інститутом землеустрою» технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця» (Т.1, а.с.93-121); розпорядженням голови Погребищенської районної державної адміністрації від 21.04.2009 року №169, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця»; інформацією Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, викладеною в листі від 19.02.2024 року №01-15-01/621, згідно із якою зазначена земельна ділянка входить до об`єкту природно заповідного фонду комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця» (Т.1, а.с.55); інформацією Державного підприємства «Вінницький науково дослідний та проектний інститут землеустрою», викладеною у листі від 13.05.2024 року №477, згідно із якою зазначена земельна ділянка повністю входить в територію комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця», та доданими до цього листа планами накладання земельних ділянок (Т.1, а.с.52, 124).

При цьому суд констатує, що відсутність відомостей про територію цього комплексного заказника місцевого значення в Державному земельному кадастрі, за умови визначення його меж в натурі ( на місцевості) та затвердження компетентним органом державної влади відповідної технічної документації із землеустрою, сама по собі не може свідчити про їх віднесення до земель сільськогосподарського призначення на час прийняття оспорюваних наказів Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Більше того, слід відзначити, що в технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця» міститься висновок про її погодження начальником Відділу Держкомзему у Погребищенському районі ОСОБА_3 від 17.03.2009 року (Т.1, а.с.116), що безсумнівно свідчить про обізнаність Головного управління Держгеокадастру, як правонаступника Головного управління Держкомзему у Вінницькій області, із виготовленням та затвердженням такої документації, а відтак із віднесенням земельних ділянок, розташованих в межах комплексного заказника місцевого значення «Гопчиця», до земель природно заповідного фонду.

Разом із тим, ОСОБА_1 , а в подальшому і ОСОБА_2 , який придбав земельну ділянку, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ця ділянка впродовж багатьох років перебуває у межах об`єкта природно-заповідного фонду, а тому оформлення документів про перехід земельної ділянки у їхню приватну власність є таким порушенням закону, про яке зазначені особи могли та повинні були знати на час набуття земельної ділянки кожним із них.

Тому за змістом наведених вище обставин справи та положень закону, які характеризуються належною якістю як властивістю, що є умовою забезпечення юридичної визначеності у правовідносинах, Головне управління Держгеокадастру, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вочевидь знали чи повинні були знати про неможливість всупереч закону передачі, отримання й придбання у приватну власність земельної ділянки на території ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця» для ведення особистого селянського господарства.

Отже, втручання судом у право кінцевого набувача ОСОБА_2 мирно володіти цією ділянкою відповідає закону, є необхідним у демократичному суспільстві, а захід такого втручання є пропорційним легітимній меті, а саме захисту суспільного інтересу щодо забезпечення збереження земель природно заповідного фонду.

Також не заслуговують на увагу аргументи представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бойка А.М. стосовно того, що спірне майно не може бути витребуване у відповідача ОСОБА_2 з підстав, передбачених ст.388 ЦК України, оскільки він є добросовісним набувачем з огляду на таке.

Зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку.

За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

Такого висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції, сформульованої у у пунктах 7.28, 7.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц, постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №734/1560/20.

Суд звертає увагу на те, що Законом України № 4292-IX від 12.03.2025 року, який набрав чинності 09.04.2025 року, змінено назву статті 391 ЦК України із «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння» на «Захист права власності власника майна» та доповнено її частиною другою такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».

Окрім того, Законом України № 4292-IX від 12.03.2025 року викладено в новій редакції статтю 388 ЦК України, яка містить абзаци перший четвертий частини третьої наступного змісту: «Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років. Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Отже, в абзацах першому четвертому частини третьої статті 388 ЦК України встановлено порядок обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Також Законом України № 4292-IX від 12.03.2025 року статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви"

Виходячи із характеру спірних правовідносин, стверджуване прокурором порушення відповідачами інтересів держави виникло до набрання чинності Законом України № 4292-IX від 12.03.2025 року та продовжує існувати на час розгляду справи.

У Рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні від 12.07.2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 пункту 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 року № 5-р/2018).

У пункті 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 9901/315/20 обумовлено, що здатність закону регулювати відносини з моменту їхнього виникнення у минулому, є зворотною дією нормативно-правового акта в часі, яка для цілей стабільності суспільних відносин застосовується лише в разі скасування чи пом`якшення юридичної відповідальності.

Слід відмітити, що ухвалюючи Закон України № 4292-IX від 12.03.2025 року, законодавець приділив увагу ретроактивності його приписів, унормувавши у пункті 2 його Прикінцевих та перехідних положень, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Отже, законодавець, застосувавши у пункті 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 4292-IX від 12.03.2025 року нормативне формулювання «положення цього Закону мають зворотну дію в часі», визначив особливості застосування приписів цього Закону у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, надавши таким чином певним положенням цього Закону до таких (віндикаційних) позовів ретроактивну дію.

Із системного аналізу положень Розділу І (основний зміст) та Розділу ІІ (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України № 4292-IX від 12.03.2025 року витікає, що зворотну дію в часі мають лише законодавчі норми, закріплені в абзацах першому четвертому частини третьої статті 388 та частини п`ятої статті 390 ЦК України в редакції цього Закону.

При цьому слід зауважити, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України № 4292-IX від 12.03.2025 року не урегульовано питання щодо надання зворотної дії в часі іншим нормам цього Закону, зокрема положенням ч.2 ст.391 ЦК України.

Із Пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» слідує, що метою та ціллю прийняття Закону України № 4292-IX від 12.03.2025 року є: 1) вдосконалення правозастосування у правовідносинах щодо витребування майна у добросовісного набувача шляхом чіткого розмежування віндикаційного та негаторного позовів та можливості їх заявлення; 2) вирішення питання компенсації добросовісному набувачеві при витребуванні майна на користь держави чи територіальної громади та подальшого відшкодування шкоди за рахунок винних осіб на користь держави чи територіальної громади; 3) посилення правових засад захисту прав та інтересів добросовісного набувача у випадку вибуття майна з власності держави чи територіальної громади. Прийняття акта є необхідним для розмежування способів захисту щодо повернення права власності на нерухоме майно задля досягнення балансу інтересів держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади та приватного власника, захист прав та інтересів, в тому числі майнових, добросовісного набувача та унеможливлення випадків додаткового звернення добросовісного набувача до держави щодо відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок витребування майна (якщо держава не забезпечила непорушність права власності).

Отже, за змістом Пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» метою та ціллю прийняття Закону України № 4292-IX від 12.03.2025 року є насамперед посилення правових засад захисту прав та інтересів добросовісного набувача у випадку вибуття майна з власності держави чи територіальної громади.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісний набувач це особа, яка набула майно від особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.

У пунктах 37 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зауважено, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц звертає увагу, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 7.29, 8.4 постанови від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. Держава або територіальна громада не втрачають володіння земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, які за законом не можуть бути передані у приватну власність у разі такого їх передання фізичним або юридичним особам і державної реєстрації за останніми права власності. У цих випадках слід усувати перешкоди у користуванні відповідною земельною ділянкою (стаття 391 ЦК України) шляхом її повернення власникові, а не витребовувати із незаконного володіння останнього набувача (статті 387, 388 ЦК України).

Отже, встановлення критерію добросовісності набувача майна, що по суті є предметом правового регулювання та передумовою для застосування Закону України № 4292-IX від 12.03.2025 року, є характерним саме для правовідносин, які є предметом віндикаційного позову про витребування із чужого незаконного володіння державного/комунального майна, які заявляються на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України.

Із наведеного слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом України № 4292-IX від 12.03.2025 року та унормовувалися положеннями ч.1 ст.391 ЦК України, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про зобов`язання повернути майно (негаторний позов), приписи ч.2 ст.391 ЦК України в редакції цього Закону застосуванню не підлягають.

Водночас, слід зауважити, що, як зазначено судом вище, ОСОБА_2 , який набув у власність спірну земельну ділянку, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ця ділянка впродовж багатьох років перебуває у межах об`єкта природно-заповідного фонду, а тому оформлення документів про перехід земельної ділянки у його приватну власність є таким порушенням закону, про яке зазначена особа могла та повинна була знати на час набуття земельної ділянки.

Відтак, із встановлених судом обставин випливає, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем майна, а тому приписи ст.388 ЦК України, якими унормовано порядок та підстави реалізації власником права на витребування майна від добросовісного набувача, до спірних правовідносин апріорі застосовані бути не можуть.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовна вимога про усунення перешкод власнику територіальній громаді в особі Погребищенської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повернути земельну ділянку підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, то слід відзначити, що за правилами абзацу другого ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 734/1560/20, задоволення вимоги прокурора про повернення земельної ділянки у державну власність не є правовою підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем. Отже, при задоволенні негаторного позову прокурора, вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави.

Відтак, позовна вимога про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку та припинення права власності останнього на неї відповідає ефективному способу захисту порушених прав територіальної громади та підлягає задоволенню.

Визначаючись із обґрунтованістю позовної вимоги про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, суд виходить із того, що за положеннями частин десятої, тринадцятої статті 79-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Згідно із частинами шостою - восьмою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

Відповідно до частини десятої статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

У пункті 11.10 постанови від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справах № 925/1006/22 та № 906/296/23.

У постановах Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 370/457/20, від 10 січня 2024 року у справі № 296/888/22, від 21 грудня 2023 року у справі № 521/8304/16 , від 22 листопада 2023 року у справі № 464/1327/21 та інших, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15, від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 зазначено, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Єдина, стала й уніфікована практика Верховного Суду щодо спірного питання свідчить, що визнання незаконними (протиправними) рішень органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якими порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, є належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналогічно з наведених підстав належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів є скасування державної реєстрації земельної ділянки, якщо таку реєстрацію проведено із порушенням прав іншого власника земельної ділянки (див. постанову Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 731/264/23).

Оскільки документи, які стали підставою для державної реєстрації спірної земельної ділянки, стосуються земель природно заповітного фонду і ця земельна ділянка не може бути передана у приватну власність у силу імперативної законодавчої заборони, то слід вважати, що таку державну реєстрацію земельної ділянки проведено із порушенням прав Погребищенської територіальної громади, що зумовлює необхідність її скасування в Державному земельному кадастрі.

З огляду на викладене, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки також підлягає задоволенню.

Визначаючись із позовними вимогами про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-1687/15-21-СГ від 26.05.2021 року «Про надання у власність» в частині, в якій затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано у власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку та усунення перешкоди власнику - територіальній громаді в особі Погребищенської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора від 07.06.2021 року (індексний номер 58583467) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, суд виходить із того, що власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, абзац п`ятий пункту 143)).

Однак, беручи до уваги те, що оскаржені рішення органу виконавчої влади та державного реєстратора не стосуються ОСОБА_2 як останнього набувача земельної ділянки, окреслені позовні вимоги прокурора про визнання недійним наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, на підставі якого земельну ділянку було передано у приватну власність власності ОСОБА_1 , та скасування рішення державного реєстратора про здійснення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на означену земельну ділянку, не призводять до відновлення порушеного права Погребищенської територіальної громади в особі Погребищенської міської ради.

Також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою і скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.

Такі висновки суду узгоджуються із правовою позицією, викладеною у пунктах 7.51 7.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц , предметом розгляду в якій було усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно заповідного фонду шляхом задоволення негаторного позову прокурора.

За таких обставин у задоволенні позову прокурора в цій частині слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , то суд ураховує, що вона пред`явлена прокурором з посиланням на приписи ч.1 ст.203, частин 1, 3 ст.215 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17, постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20).

Застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21).

Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання правомірних приватноправових конструкцій (зокрема, конструкції оспорюваного правочину). Правопорядок не може допускати ситуації, коли правомірна конструкція (зокрема, конструкції оспорюваного правочину) застосовується не для тієї мети, для якої вона призначена, та за відсутності умов, за яких вона може бути застосована (зокрема, за відсутності порушеного приватного права чи інтересу чи коли при застосуванні конструкції оспорюваного правочину не здійснюється присікання порушеного приватного права чи/та інтересу або ж їх відновлення) (див. постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі № 352/1070/17).

При оцінці обраного прокурором способу захисту порушених прав суд враховує, що такий спосіб захисту є ефективним у разі відповідності його змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечує поновлення порушеного права.

Однак, прокурор не обґрунтував, яким чином задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки за одночасного заявлення позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку, впливає на відновлення порушеного права й інтересу Погребищенської міської ради щодо цієї ділянки та задоволення вимог позову щодо її повернення Погребищенській територіальній громаді.

Наведений висновок суду є співставним із правовою позицією, сформульованою в пунктах 182 187 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23.

Окрім того, слід відмітити, що не пред`явлення позовної вимоги про визнання недійним договору купівлі продажу земельної ділянки не перешкодило суду усунути перешкоди територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно заповідного фонду шляхом задоволення негаторного позову прокурора про зобов`язання останнього набувача повернути її власнику в особі відповідного органу місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц).

Зважаючи на викладене, позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі продажу також не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Прокурором сплачено за подання позову (шість вимог немайнового характеру) судовий збір в розмірі 18168 грн. 00 коп. (Т.1, а.с.137). Судом задоволено три позовні вимоги. При цьому дві із них (про зобов`язання повернути земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку) були пред`явлені до ОСОБА_2 , а третя (про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та ОСОБА_1 , позаяк державна реєстрація земельної ділянки в Державному земельному кадастрі здійснюється за заявою особи, яка ініціювала виготовлення проекту землеустрою, кадастровим реєстратором, котрий входить до структури Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Таким чином, із ОСОБА_2 слід стягнути на користь Вінницької обласної прокуратури судовий збір в розмірі 6056 грн. 00 коп., а із Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та ОСОБА_1 1514 грн. 00 коп. із кожного.

За змістом ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Оскільки судом позов прокурора частково задоволений, то суд не вбачає підстав для скасування вжитих заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 2-7, 10, 133, 141, 258, 259, 263, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов керівника Немирівської окружної прокуратури, поданий в інтересах держави в особі Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання недійсним наказу, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, усунення перешкод шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки задовольнити частково.

Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді в особі Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:003:0090, яка входить до складу ландшафтного заказника місцевого значення «Гопчиця», та зобов`язати ОСОБА_2 повернути Погребищенській міській раді Вінницького району Вінницької області земельну ділянку із кадастровим номером :01:003:0090 площею 2,0000 га.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2,0000 га із кадастровим номером :01:003:0090 із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, та припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку із кадастровим номером :01:003:0090.

Визнати незаконною та скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0090 площею 2,0000 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, та виключити відповідні відомості щодо земельної ділянки з Державного земельного кадастру.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Вінницької обласної прокуратури (отримувач коштів: Вінницька обласна прокуратура, , банк отримувача: ДКСУ м.Київ, МФО 820172, рахунок: UA0003988) витрати зі сплати судового збору в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн. 00 коп.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури (отримувач коштів: Вінницька обласна прокуратура, , банк отримувача: ДКСУ м.Київ, МФО 820172, рахунок: UA0003988) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) грн. 00 коп.

Стягнути із Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на користь Вінницької обласної прокуратури (отримувач коштів: Вінницька обласна прокуратура, , банк отримувача: ДКСУ м.Київ, МФО 820172, рахунок: UA0003988) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Немирівська окружна прокуратура Вінницької області, , вул. Шевченка, 23, м. Немирів, Вінницький район, Вінницька область, 22800.

Позивач: Погребищенська міська рада, код ЄДРПОУ 03772654, вул. Б. Хмельницького, 110, м. Погребище Вінницький район Вінницька область, 22200.

Відповідачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, , адреса: вул. Келецька, буд.63, м.Вінниця, 21027.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної військової адміністрації, , адреса: В.Порика, буд.29, м.Вінниця, 21027.

Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення його вступної та резолютивної частини.

Повний текст рішення складено 07.10.2025 року.

Суддя