Номер провадження: 22-ц/813/2220/25
Справа № 521/2934/23
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та його адвоката Досковського В.Г.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Досковський Віталій Геннадійович, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: Органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дітей з батьком, -

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання дітей, в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 виїхала із постійного місця проживання сім`ї, залишивши дітей проживати з батьком. Позивач зазначає, що майже всіма питаннями організації повсякденного життя дітей займається він особисто. Такий порядок проживання та виховання дітей відповідачкою ОСОБА_2 не заперечувався. Після початку військової агресії рф проти України ОСОБА_2 , не попередивши позивача, без його дозволу та відома вивезла дітей за межі території України. Після повернення в Україну старша дочка сторін ОСОБА_5 проживає з батьком. З її слів, під час перебування за межами території України ОСОБА_2 періодично лишала дітей на самоті, при цьому не мала ні роботи, ні інших джерел доходу, не приділяла належну увагу здоров`ю молодшої дитини та освіті старшої дитини. Позивач звертався до Державної прикордонної служби задля унеможливлення безпідставного виїзду дітей за кордон без відома батька, однак, незважаючи на це, відповідачка знов вивезла малолітню дочку ОСОБА_6 на територію Німеччини, де вони зараз і мешкають. Оскільки між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з батьком задоволено частково.

Суд визначив місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536,80 гривень.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Досковський В.Г. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року в частині відмови в задоволенні позову про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом із батьком ОСОБА_1 скасувати, та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання до апеляційного суду відповідачка ОСОБА_2 та представник Органу опіки та піклування в особі Авангардівської селищної ради Одеського району Одеської області не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчить довідка про доставку судової повістки-повідомлення до електронного кабінету Електронного суду та рекомендоване повідомлення про направлення судової повістки-повідомлення (т. 2 а.с. 54-60).

28 серпня 2025 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов лист, в якому вона повідомляє, що їй відомо про розгляд даної цивільної справи, однак не може бути присутня в судовому засіданні апеляційного суду, так як не проживає на території України (т. 2 а.с. 61).

Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року оскаржується ОСОБА_1 лише в частині вимог про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 , а тому переглядається апеляційним судом лише у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його адвоката Досковського В.Г., які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно частин 2, 8-9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина 1 статті 160 СК України).

Виходячи зі змісту частини 6 статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до частин 1-2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 06.06.2009.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. На теперішній час сторони проживають окремо.

В період шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..

Судом встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . За тою ж адресою зареєстровані її батько ОСОБА_1 та баба з дідом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..

Судом встановлено, що фактично позивач ОСОБА_1 та старша дочка сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживають в будинку АДРЕСА_3 . Разом із ними проживають дружина позивача ОСОБА_9 , та син позивача ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ..

Власником вказаного житлового будинку є матір позивача ОСОБА_7 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11.03.2010.

Також встановлено у відкритому судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, що молодша дочка сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає разом із матір`ю у Федеративній Республіці Німеччина, куди відповідачка виїхала разом із дітьми з початком військової агресії рф проти України. Згодом, ОСОБА_3 , 2009р.н. повернулась та проживає разом із батьком. Місце реєстрації проживання ОСОБА_4 визначено разом із відповідачкою за адресою: АДРЕСА_4 .

Висновком органу опіки та піклування Авангардівської селищної ради №01-862 від 01.12.2023 у визнано доцільним визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ..

На підтвердження того, що ОСОБА_2 неналежно виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей, в тому числі і до малолітньої ОСОБА_4 , сторона позивача просила допитати в суді свідків.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є батьками позивача ОСОБА_1 вказали про те, що ОСОБА_2 залишила малолітню ОСОБА_6 в Німеччині на два тижня з невідомими особами чоловічої статі, що могло спричинити шкоду життю та здоров`ю дитини. Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надали послідовні та схожі показання про те, що ОСОБА_1 належним чином виконує свої батьківськи обов`язки відносно дітей сторін, на відміну від матері дітей, яка зі слів свідків вихованням дітей не займалася взагалі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , 2017р.н., суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що залишення малолітньої ОСОБА_4 у її матері є небезпечним для життя, здоров`я і морального виховання дитини. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком, яке призведе до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину. Суд врахував ті обставини, що ОСОБА_15 під час оголошеного в Україні воєнного стану знаходиться в безпеці на території держави, яка надає тимчасовий захист громадянам України з відповідним соціальним забезпеченням, в тому числі житлом, матеріальною допомогою та умовами для виховання та отримання освіти у відповідних дитячих закладах за рахунок приймаючої держави.

Жоден із допитаних свідків не підтвердив обставин особистої прихильності ОСОБА_4 до батька, порівняно із матір`ю, негативний стан психічного здоров`я відповідачки ОСОБА_2 , зловживання нею алкогольними напоями або наркотичними засобами та інших обставин, що мають істотне значення для визначення місця проживання дитини саме з батьком. Незадовільний стан здоров`я ОСОБА_4 , зі слів свідка ОСОБА_8 , не знайшов свого підтвердження письмовими доказами, якими, насамперед, повинні бути витяги із історії хвороби дитини із встановленим медичним діагнозом та призначенням відповідного лікування.

Щодо висновку органу опіки та піклування, наданому з приводу вирішення позову, суд першої інстанції вказав, що він не ґрунтується на належно встановлених та досліджених обставинах справи, так як ні ОСОБА_2 , ні малолітня ОСОБА_1 не були заслухані по питанню визначення місця проживання дитини, а сам висновок ґрунтується тільки на відсутності відомостей щодо наявності самостійного доходу та створення належних умов для проживання дитини, які не є єдиною обставиною для визначення місця проживання дитини, тому із урахуванням частини 6 статті 19 СК України, суд визнав його в частині визначення місця проживання ОСОБА_4 із батьком таким, таким що не відповідає дійсним обставинам справи.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого, справедливого та такого, що в першу чергу буде відповідати інтересам дитини висновку про часткове задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 категорично не погоджується із висновком суду першої інстанції, зазначає, що судом не надано оцінку тому факту, що ОСОБА_15 постійно проживала з моменту народження разом із батьком, сестрою та батьками позивача, також не досліджено ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків, а також судом не враховано факт відсутності відомостей про умови проживання дитини з відповідачкою. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що рішення суд про залишення дитини з матір`ю, враховуючи всі дійсні обставини справи, не відповідатиме якнайкращим інтересах дитини.

Щодо вищезазначених тверджень апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі №6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №223/306/20 (провадження №61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У постанові Верховного Суду від 14.05.2025 у справі №29/694/24 (провадження №61-2637св25) зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки щодо дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №654/4307/19).

Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Згідно із постановою Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №552/4608/18 зміна місця проживання дітей, яка спричинить порушення стійких, усталених зв`язків дітей з оточенням і звичним середовищем, не відповідає найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 2022 року проживає разом із матір`ю за межами території України, відвідує там садочок, тобто протягом більше ніж трьох років в дитини склались за місцем проживання з матері певні соціальні зв`язки.

Зміна місця проживання ОСОБА_4 , яка останні три роки проживала з матір`ю, де в неї сформовані сталі соціальні зв`язки, наявні звичне їй оточення, очевидно порушуватиме якнайкращі інтереси дитини.

Колегія суддів апеляційного суду також зазначає, що в даній справі відсутні виняткові обставини, які б вказували на неможливість проживання дитини ОСОБА_4 з матір`ю. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що відповідачка ОСОБА_2 неспроможна забезпечити належне утримання дитини, притягалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків чи веде аморальний спосіб життя, не встановлено наявності протиправної поведінки матері по відношенню до малолітньої дитини, яка могла б бути підставою для визначення місця проживання дитини виключно з батьком.

Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, врахувавши принцип рівності прав батьків у вихованні дитини, а також інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині вимог про визначення місця проживання ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 ..

Слід також зазначити, що проживання малолітньої дитини разом з їх матір`ю не позбавляє батька дитини права піклуватись про неї, спілкуватись, брати участь в їх житті, проявляти батьківську любов та виконувати батьківські обов`язки, що мають усвідомлювати обоє батьків. В разі порушення прав того з батьків, хто проживає окремо на участь у вихованні дитини, він не позбавлений права на судовий захист у спосіб, визначений статтею 159 СК України.

Апеляційний суд підкреслює необхідність усвідомлення батьками потреби у вирішенні конфлікту в інтересах дитини, налагодження батьками співпраці з метою забезпечення належного контакту кожного з них з дитиною, встановлення можливості спілкування та за можливості спільного проведення часу, спільного вирішення питань, які стосуються всіх потреб дитини.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Досковський Віталій Геннадійович залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 вересня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда