Справа №403/147/22 провадження № 2/403/18/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року с-ще Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Атаманової С.Ю.,

при секретарі судового засідання Муляві В.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Устинівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення з останньої на її користь заборгованості за договором позики в розмірі 182750,00 грн.. Позовна вимога обгрунтована тим, що 14 травня 2020 року ОСОБА_2 було власноруч написано та надано позивачу розписку про грошове зобовязання, відповідно до якої відповідач отримала від ОСОБА_1 в борг грошову суму в розмірі 182750,00 грн., яку зобовязувалась повернути в повному обсязі до 01 квітня 2022 року. Враховуючи, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який надається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення та засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, а також не виконання відповідачем своїх зобовязань щодо повернення грошових коштів у розмірі 182750,00 грн. у зазначений в розписці термін, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки, ОСОБА_1 прохала суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14 травня 2020 року у зазначеному вище розмірі.

В судовому засіданні по розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 підтримала позов та прохала суд його задовольнити. Суду пояснила, що 14 травня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до неї з проханням позичити гроші у звязку з чим, після отримання 182750,00 грн., відповідачем особисто була написана розписка, в якій остання обіцяла повернути гроші до 01 квітня 2022 року. З метою досудового врегулювання спору вона неодноразово зверталась до відповідача з приводу повернення позики, однак ніякої відповіді від неї не отримувала. Підтвердила наявність між нею та відповідачем орендних правовідносин за договором оренди землі, де вона є орендарем, а відповідач орендодавцем, одночасно зазначивши, що ці відносини жодним чином не стосуються боргових зобовязань відповідача за договором позики. Заперечила обставину написання відповідачем двох розписок, які пізніше були переписані нею в одну розписку від 14 травня 2020 року, зазначивши, що в її присутності відповідачем була написана одна розписка, яка надана до суду. Підтвердила відсутність у неї наміру стягувати штрафні санкції з відповідача у виді пені за кожен день неповернення боргу. На даний час отримані відповідачем за розпискою грошові кошти їй не повернуті.

В судовому засіданні по розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_2 позов визнала частково на суму від 90000,00 грн. до 100000,00 грн.. На обгрунтування своїх заперечень проти позову зазначила про те, що нею були написані дві розписки про отримання грошових коштів від позивача: перша - на лікування сина, який зараз проходить військову службу, та друга - на придбання для нього автомобіля. Пізніше 14 травня 2020 року ці дві розписки про отримання грошових коштів в загальній сумі 182750,00 грн. були нею переписані в одну. Підтвердила наявність укладеного між нею, як власником земельної ділянки, та позивачем, як орендарем, договору оренди землі. Також пояснила, що зазначена в розписці сума 182750,00 грн. була надана позивачем під оренду землі і за наявною домовленістю між ними сума позики повинна була відраховуватись із орендної плати за землю, яка перебуває в оренді позивача. З огляду на це вона вважала, що борг погашається за рахунок належної їй до виплати орендної плати, яку вона від позивача не отримувала. Щодо повернення суми позики зазначила, що неодноразово зверталась до позивача з проханням надати їй реквізити для сплати заборгованості, а також із пропозицією купити земельну ділянку, однак останньою було відмовлено в цьому. Підтвердила особисте написання розписки від 14 травня 2020 року, її зміст та виконання на ній свого підпису, зазначивши, що клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи вона заявляти не буде.

На виконання вимог п.п.2, 3 ч.3 ст.265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, а також процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 03 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду з відкриттям провадження у справі та визначено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.66-67).

Ухвалою суду від 20 серпня 2025 року на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України в судовому засіданні оголошено перерву з урахуванням змісту поданої відповідачем ОСОБА_2 письмової заяви (а.с.82).

Заслухавши пояснення сторін, безпосередньо дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом по справі встановлено, що 14 травня 2020 року відповідачем по справі ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 були отримані в борг грошові кошти в сумі 182750,00 грн., що безпосередньо підтверджується наданою позивачем письмовою розпискою (а.с.9).

За змістом даної розписки відповідач зобов`язувалась повернути борг в повному обсязі до 01 квітня 2022 року і у разі недотримання цього строку зобов`язувалась сплатити пеню в розмірі 1% від суми за кожен день прострочення.

05 квітня 2022 року позивачем ОСОБА_1 рекомендованим листом із повідомленням про вручення відповідачу ОСОБА_2 була направлена досудова вимога про повернення їй грошових коштів (позики) у сумі 182750,00 грн. у десятиденний термін з дати отримання вимоги (а.с.10-11).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 05 квітня 2022 року, останнє було вручено відповідачу ОСОБА_2 особисто 08 квітня 2022 року (а.с.12).

10 червня 2022 року позивачем ОСОБА_1 рекомендованим листом із повідомленням про вручення відповідачу ОСОБА_2 повторно направлена досудова вимога про повернення їй грошових коштів (позики) у сумі 182750,00 грн. у десятиденний термін з дати отримання вимоги (а.с.13-15).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 10 червня 2022 року, датою його вручення відповідачу ОСОБА_2 зазначено 14 червня 2022 року (а.с.16).

Обставина особистого отримання один раз досудової вимоги позивача ОСОБА_1 про повернення їй грошових коштів за розпискою від 14 травня 2020 року була особисто підтвердження відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні при наданні нею пояснень.

На дату розгляду справи по суті належних письмових доказів на підтвердження повернення відповідачем ОСОБА_2 повністю або частково одержаної від позивача суми боргу, в тому числі письмової розписки позивача ОСОБА_1 , як позикодавця, про отримання нею особисто від відповідача, як позичальника, грошей на виконання зобов`язання за договором позики від 14 травня 2025 року, суду надано не було.

Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками судового процесу, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернуся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) способом захисту цивільного права та інтересу, крім інших, може бути примусове виконання обовязку в натурі.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст.14 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

З огляду на викладене судом встановлено, що розписка про отримання в борг грошових коштів від 14 травня 2020 року, оригінал якої був досліджений в судовому засіданні, містить: прізвище, імя, по батькові відповідача та її дату народження; прізвище, імя, по батькові позивача; суму грошових коштів, отриманих відповідачем від позивача в якості позики; розмір пені, право на одержання якої має позивач у разі недотримання відповідачем строку повернення грошових коштів; зобовязання відповідача з повернення боргу та строк його виконання - до 01 квітня 2022 року.

Обставина особистого підписання 14 травня 2020 року розписки про отримання від позивача ОСОБА_1 в борг грошових коштів в сумі 182750,00 грн. була безпосередньо визнана відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні під час надання нею пояснень з цього приводу.

Доказів оспорювання відповідачем ОСОБА_2 дійсності розписки на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані нею від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК України), суду надано не було.

Доказів підписання 14 травня 2020 року розписки про отримання позики під впливом обману, насильства чи тяжкої обставини відповідачем під час судового розгляду справи також надано не було.

Судом не береться до уваги при вирішенні справи наведені відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні обставини отримання нею грошових коштів від позивача за двома іншими розписками, що були написані нею раніше, та написання нею розписки 14 травня 2020 року фактично на підтвердження раніше отриманих за цими розписками грошових коштів, а також щодо наявності домовленості сторін про погашення заборгованості в рахунок належної їй до виплати орендної плати за укладеним з позивачем договором оренди, з огляду на наступне. За змістом ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Тлумачення ч.2 ст.1046 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що закон не містить заборон або обмежень з приводу того, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору, в тому числі і на онові попередньої домовленості сторін.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі №206/6401/18, договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Відповідачем ОСОБА_2 під час судового розгляду заперечувалась обставина щодо отримання нею грошових коштів в сумі 182750,00 грн. за розпискою від 14 травня 2020 року, оскільки зазначені кошти були отримані нею раніше за двома іншими розписками, однак нею під час судового розгляду справи не заперечувався факт отримання в якості позики цих грошових коштів від позивача раніше, тобто до дати складення розписки, і доказів на спростування цієї обставини відповідачем суду надано не було.

Належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами по справі будь-яких інших правовідносин, не пов`язаних із наданням позивачем у борг відповідачу грошових коштів, відповідачем ОСОБА_2 під час судового провадження надано не було.

Висловлені відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні сумніви щодо допустимості як свідка написання нею розписки 14 травня 2020 року гр-на ОСОБА_3 , який є сином позивача, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до положень ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №569/24347/18).

Доказів існування на час укладення договору позики обставин, за яких положення ст.1051 ЦК України не підлягають застосуванню (зокрема, укладення договору під впливом обману, насильства чи тяжкої обставини) відповідачем під час судового розгляду справи надано не було.

На підставі викладеного, враховуючи укладення договору позики від 14 травня 2020 року в письмовій формі, зазначення в розписці відомостей про її написання в присутності гр-на ОСОБА_3 , як свідка, не має жодного доказового значення, а перебування гр-на ОСОБА_3 в родинних відносинах з позивачем, як матірю, не впливає на дійсність самої розписки, оскільки факт одержання грошових коштів в сумі 182750,00 грн. підтверджений особистим підписом відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачем ОСОБА_2 під час розгляду справи визнана обставина підписання нею особисто 14 травня 2020 року розписки про отримання від позивача ОСОБА_1 в якості боргу грошових коштів у сумі 182750,00 грн., без надання суду належних та допустимих доказів на спростування цієї обставини, зокрема, шляхом оспорювання дійсності розписки в порядку ч.1 ст.1051 ЦК України на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані нею від позикодавця, або шляхом заявлення клопотання про призначення судом почеркознавчої експертизи з метою ідентифікації виконавця підпису, що міститься у вказаній розписці суд, виходячи з приписів ст.1046, ч.2 ст.1047 ЦК України, повно та всебічно дослідивши справжню правову природу цієї розписки, приходить до висновку про існування між сторонами по справі правовідносин, що виникли з укладеного ними договору позики, який згідно ст.629 ЦК України є обовязковим для виконання його сторонами.

Наведені відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи про те, що отримані нею в борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 182750,00 грн. мали повертатись позивачу шляхом здійснення останньою відрахувань з належної до виплати відповідачу орендної плати і, таким чином, за її підрахунками сума позики, що залишилась до виплати, складає приблизно від 90000,00 грн. до 100000,00 грн., суд вважає безпідставними та такими, що безпосередньо спростовуються змістом дослідженої судом розписки, з якої вбачається, що договірні правовідносини за отриманою ОСОБА_2 позикою в сумі 182750,00 грн. виникли у відповідача не з гр-нкою ОСОБА_1 , як орендарем земельної ділянки, а з позивачем, як фізичною особою. Жодних підтверджень того, що укладаючи договір позики з відповідачем, ОСОБА_1 діяла, як орендар, підписана відповідачем розписка від 14 травня 2020 року не містить.

Узгодженої сторонами умови щодо повернення відповідачем ОСОБА_2 отриманої від позивача ОСОБА_1 суми позики за рахунок належної їй до виплати ОСОБА_1 , як орендарем, орендної плати за укладеним між сторонами договором оренди землі, зі змісту розписки від 14 травня 2020 року також не вбачається.

Доказів внесення відповідно до ст.654 ЦК України письмових змін до договору позики, які б передбачали зарахування орендної плати в рахунок погашення боргового зобов`язання відповідача в сумі 182750,00 грн., суду в порядку ст.81 ЦПК України сторонами подано не було.

З огляду на викладене, наявність у відповідача по справі інших договірних зобов`язань, в тому числі і з приводу оренди належної їй земельної ділянки, жодним чином не звільняє її від обов`язку повернути грошові кошти в сумі 182750,00 грн., отримані нею за укладеним з позивачем ОСОБА_1 договором позики від 14 травня 2020 року.

Таким чином, наведені відповідачем ОСОБА_2 доводи не відповідають встановленим судом фактичним обставинам справи та безпосередньо спростовуються як змістом розписки про отримання позики від 14 травня 2020 року, так і зазначеними вище положеннями чинного законодавства, а також висновками Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від у справі №206/501/20 від 07 липня 2023 року, у ч.5 ст.545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Письмових доказів (зокрема, розписки) на підтвердження факту повернення відповідачем ОСОБА_2 отриманих в позику грошових коштів як частково, так і у повному обсязі суду під час розгляду справи надано не було.

За встановлених обставин, наявність оригіналу розписки від 14 травня 2020 року у позивача ОСОБА_1 , з урахуванням наведених вище положень ст.545 ЦК України, свідчить про невиконання відповідачем, як позичальником, свого зобовязання з повернення отриманих в позику грошових коштів.

На підставі викладеного, враховуючи наявність укладеного між сторонами по справі договору позики від 14 травня 2020 року, презумпція правомірності якого не була спростована під час судового розгляду належними та допустимими засобами доказування, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача по справі ОСОБА_1 , як позикодавця, до суду з позовом про захист свого порушеного права на отримання від відповідача ОСОБА_2 , як позичальника, наданих їй за договором позики грошових коштів, здійснено у конкретний спосіб, визначений ЦК України, та обумовлене невиконанням відповідачем передбаченого ч.1 ст.1049 ЦК України обов`язку з повернення отриманої нею суми позики у розмірі та строк, встановлені цим договором, внаслідок чого позов про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів в розмірі 182750,00 грн. (сума позики) підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач по справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною вимогою майнового характеру, за яку нею було сплачено судовий збір в розмірі 1827,50 грн.(а.с.1).

З огляду на викладене, враховуючи задоволення судом позову, з відповідача по справі ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача по справі ОСОБА_1 грошові кошти в 1827,50 грн., які були сплачені позивачем, як судовий збір, при подачі позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі.

При цьому суд не стягує з відповідача ОСОБА_4 судовий збір в сумі 496,20 грн., сплачений позивачем про поданні до суду заяви про забезпечення позову, оскільки ухвалою суду від 09 червня 2025 року в задоволенні цієї заяви було відмовлено (а.с.22, 48-50).

Інші судові витрати, повязані з розглядом даної справи, передбачені ч.3 ст.133 ЦПК України, відсутні.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики, укладеним між ними 14 травня 2020 року, в розмірі 182750 грн. 00 коп. (сто вісімдесят дві тисячі сімсот пятдесят гривень 00 копійок).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в порядку розподілу судових витрат судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1827 грн. 50 коп. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень п`ятдесят копійок).

Повне імя сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказана в позовній заяві адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення) апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 07 жовтня 2025 року.

Суддя С.Ю.Атаманова