КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 363/6558/24

номер провадження: 22-ц/824/11460/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2025 року у складі судді Олійник С.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину.

Позовна заява мотивована тим, що 26 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, від якого у них народилось двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка вказувала, що одруження виявилося невдалим, сторони втратили почуття один до одного, шлюбні відносини остаточно були припинені у червні 2024 року, сторони проживають окремо та спільне господарство не ведуть.

Зазначала, що діти проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні, відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, чим ставить їх сім`ю у важке матеріальне становище. Відповідач є працездатним, забезпеченим житлом, має задовільний стан здоров`я та має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дітей.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_2 просила:

розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26 квітня 2017 року, зареєстрований Вишгородським районним відділом актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області за актовим записом №86;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 грудня 2024 року і до досягнення старшою дитиною повноліття;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26 квітня 2017 року Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №86.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 грудня 2024 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а саме, до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211 грн 40 коп. та витрати на професійну (правничу) допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 211 грн 40 коп. на користь держави.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не був повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду та про розгляд цієї справи. Про справу він дізнався від свого батька - ОСОБА_5 , який випадково 08 квітня 2025 року перебував у відділенні поштового зв`язку «Укрпошта» та отримав оскаржуване рішення.

Вказує, що у вересні 2023 року він зареєструвався та проживає в Німеччині у АДРЕСА_1 . За цією адресою він жив до кінця 2023 року, впродовж 2024 року (тобто станом на дату звернення позивачки до суду) та продовжує проживати в 2025 році. За цією адресою він проживає разом з позивачкою і двома їх спільними дітьми.

Зазначає, що він проти розлучення, вважає рішення суду першої інстанції передчасним, ухваленим без належного дослідження усіх обставин справи, в оскаржуваному рішенні суду відсутня інформація на підставі яких доказів судом встановлено обставини. Позивачка не могла надати докази окремого проживання, оскільки вони жили разом станом на дату подання позову і продовжують жити разом зараз. Вказує, що судом не встановлено місце проживання позивачки та їх спільних дітей. Вони мають взаємні права та обов`язки, що стосуються виховання та догляду за дітьми. Особисто він забирає дітей з дитячого садочку, відвозить та забирає зі спортивних гуртків, ходить на дитячий майданчик, займається інтелектуальним і фізичним розвитком дітей. При необхідності залишався вдома, якщо хтось з дітей хворіє. Крім того зазначає, що суд безпідставно зазначив, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам відповідача, тобто його інтересам, оскільки, він з незалежних від нього обставин не приймав участі у судовому засіданні та не висловлювався з цього приводу. Його інтереси не були відомі суду першої інстанції.

Також вказує, що як у період з червня 2024 року по грудень 2024 року, так і станом дату подання апеляційної скарги він проживає разом з позивачкою і їх спільними дітьми, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання та копією довідки про продовження терміну дії дозволуна проживання, а також копіями довідок про продовження термінів дії довідок на проживання, які надсилалися нашим спільним дітям.

Зазначає, що він не працює, оскільки відвідує мовні курси, які є необхідними для вивчення мови до рівня, що відповідатиме кваліфікації, здобутій в Україні. Він не ставить сім`ю у важке матеріальне становище, оскільки до переїзду в Німеччину він був працевлаштований, а працювати з-за кордону не було можливо. Позивачка усвідомлювала, що звільнення було необхідним перед початком інтеграції в Німеччині, та підтримувала це звільнення. Крім того, витрати на проживання в Німеччині, а також на обох дітей покриваються за рахунок коштів, отриманих від Німеччини. Позивачка отримує допомогу окремо на кожну дитину. Відповідач також живе за рахунок виплат, які необхідні для покриття базових потреб у період інтеграції та пошуку роботи. Крім того, у нього відсутнє власне житло. З метою підтвердження цих відомостей ним неодноразово було здійснено спроби отримати Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно через онлайн сервіс в Україні на сайті Міністерства юстиції України (https://minjust.gov.ua/), проте з невідомих йому причин зазначений сервіс не завантажувався. Але також підкреслює, що і позивачка не надавала докази, які б підтверджували її твердження, що він нібито володіє нерухомим майном. Тому він не має змоги надавати матеріальну допомогу на утримання дітей в розмірі, зазначеному в позовній заяві, у зв`язку з тим, що він зараз не працює та не отримує дохід, про що достеменно відомо позивачці, як і про вимоги до рівня володіння мовою, що є необхідним для пошуку та отримання роботи.

Додатково вказує, що позивачці достеменно відомо про його місце проживання, оскільки вони проживають разом за кордоном у Німеччині, проте в позовній заяві не була зазначена фактична адреса його перебування та проживання, що призвело до того, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, розгляд справи відбувся без його участі. Тому він був позбавлений можливості надати пояснення та обґрунтувати свою позицію. Такі дії позивачки він розцінює як зловживання стороною чи її представником процесуальними правами і відповідно вважає, що витрати на професійну правничу допомогу мають покриватися у такому разі за рахунок позивачки.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Петрищев О.О. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на об`єктивних доказах та не спростовують висновків суду першої інстанції. Вказує, що з матеріалів справи вбачається, що адреса реєстрації відповідача, зазначена в позовній заяві, відповідає дійсності. Тому посилання скаржника на проживання в Лейпцигу не є підставою для визнання повідомлення неналежним, оскільки суд зобов`язаний керуватись офіційною адресою реєстрації. Зазначає, що відсутність згоди відповідача на розірвання шлюбу в Україні не є перешкодою для розлучення, але вимагає звернення до суду. Якщо один з подружжя не згоден на розлучення, інший може подати позов про розірвання шлюбу до суду. Суд може надати строк для примирення, але якщо примирення неможливе, шлюб буде розірвано. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Також вказує, що проживання за однією адресою саме по собі не свідчить про існування сімейних відносин. Відповідно до практики Верховного Суду, поняття «проживання однією сім`єю» передбачає наявність спільного побуту, спільного бюджету, взаємної підтримки, ведення господарства, участі у вихованні дітей, а не лише формального перебування в одному приміщенні. Позивачка у позові детально виклала, що шлюб фактично припинено: між сторонами відсутні почуття, спільний побут, наявні постійні конфлікти, відсутнє бажання жити однією сім`єю. Апелянт не спростував цих обставин, не надав жодного доказу спільного ведення господарства, не заявив клопотання про строк на примирення, що вказує на відсутність реального подружнього життя.

Представник позивачки зазначає, що саме факт спільного проживання не є доказом того, що відповідач утримує дітей. Навпаки з матеріалів справи вбачається, що всі витрати по догляду за дітьми несе позивачка, а відповідач не надав доказів матеріального забезпечення дітей. Аліменти законно стягнуто в розмірі 1/3 з усіх доходів відповідача, що є мінімально допустимим розміром згідно зі ст.183 СК України щодо двох дітей. Також зазначає, що фінансові труднощі платника аліментів не звільняють його від обов`язку утримувати дітей. Навіть у випадку, якщо платник аліментів тимчасово втратив роботу або має низький дохід, він все одно зобов`язаний забезпечувати своїх дітей.

Відповідачем подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що представник позивача у своєму відзиві не спростував жодної підстави для скасування рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2025 року та не подав жодного належного доказу на підтвердження своїх доводів. Відповідач наголошує, що його не було належно повідомлено про розгляд справи, хоча представнику позивача достеменно було відомо, що з 2023 року він проживає в Німеччині. Суд першої інстанції не встановив фактичне місце проживання сторін і їхніх спільних дітей та проігнорував докази спільного проживання і виховання дітей за кордоном. Позивач не довів факту остаточного припинення шлюбних відносин, окремого проживання та того, що збереження шлюбу суперечить інтересам одного з подружжя чи дітей, що суперечить ст.81 ЦПК України. При визначенні розміру аліментів суд не застосував ч.ч.1-3 ст.182 СК України, не врахував матеріальне становище платника та не перевірив необґрунтоване твердження позивача про наявність у відповідача нерухомого майна. Крім того, відповідач вказує на зловживання процесуальними правами представником позивача: умисне зазначення адреси його реєстрації в Україні замість фактичного місця проживання, не надсилання копії відзиву у строк, визначений ухвалою апеляційного суду від 02 червня 2025 року, що позбавило його можливості своєчасно подати відповідь і призвело до затягування розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та відповіді на відзив, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 квітня 2017 року позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 26 квітня 2017 року.

У сторін від шлюбу є малолітні діти: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 від 22 серпня 2019 року та серії НОМЕР_3 від 22 серпня 2019 року відповідно.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3 та 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.2 ст.36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.

Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань (ст.51 СК України).

Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів враховує, що у позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що примирення і відновлення нормальних стосунків між подружжям неможливе. Таку ж позицію стороною позивачки було підтверджено у відзиві на апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також не порушував питання про примирення сторін.

Тому у суду першої інстанції не було правових підстав для вирішення питання про надання сторонам строку на примирення.

Крім того, за замістом указаної вище норми ст.111 СК України заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18 (провадження №61-1658св20).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Установивши, що між сторонами шлюбні стосунки фактично припинились, шлюб між сторонами носить формальний характер, причини розпаду сім`ї, на які посилається позивачка, є поважними, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам.

Доводи апеляційної скарги про те, що у вересні 2023 року відповідач зареєструвався та проживає в Німеччині у АДРЕСА_1 . За цією адресою він жив до кінця 2023 року, впродовж 2024 року (тобто станом на дату звернення позивачки до суду) та продовжує проживати в 2025 році. За цією адресою він проживає разом з позивачкою і двома їх спільними дітьми, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі обставини не є підставою для примушування сторін до шлюбу.

Сам по собі факт проживання сторін за однією адресою не дає підстав для висновку, що у позивачки ОСОБА_2 був відсутній намір розірвати шлюб з ОСОБА_1 .

Крім того, в суді апеляційного суду представник позивачки пояснив, що сторони припинили шлюбні відносини, наразі проживають у наданому Німеччиною безкоштовному житлі та зможуть отримати окреме житло лише після офіційного розірвання шлюбу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для його розірвання.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із обов`язку обох батьків утримувати дітей, а тому дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дітей: доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначення розміру аліментів. Так, згідно із частиною першою цієї статті, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

У зв`язку з наведеним, доводи відповідача про те, що витрати на проживання в Німеччині, а також на обох дітей покриваються за рахунок коштів, отриманих від Німеччини, і що позивачка отримує допомогу окремо на кожну дитину, що відповідач також живе за рахунок виплат, які необхідні для покриття базових потреб у період інтеграції та пошуку роботи, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не звільняють його від обов`язку по утриманню дітей.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

В обгрунтування вимоги позову про стягнення аліментів позивачка ОСОБА_2 вказувала, що діти проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні, відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, чим ставить їх сім`ю у важке матеріальне становище. Відповідач є працездатним, забезпеченим житлом, має задовільний стан здоров`я та має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Відтак, просила стягнути аліменти на утримання спільних дітей щомісячно в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, шлюб між сторонами носить формальний характер, місце проживання дітей вони не визначали та домовленостей щодо способів виконання їх обов`язку утримувати дітей не досягли.

Той факт, що сторони продовжують проживати разом із дітьми за однією адресою, за умов відсутності доказів надання відповідачем ОСОБА_1 матеріальної допомоги на утримання дітей, не є обставиною, яка б виключала задоволення позовної заяви позивачки ОСОБА_2 .

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про неможливість влаштування на роботу.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що факт спільного проживання обох батьків з дітьми не позбавляє права того з батьків, який несе витрати по утриманню дітей на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів з іншого з батьків. Навіть у випадку надання певної допомоги по утриманню дітей іншим з батьків, той з батьків, який несе основний тягар з утримання дітей, не позбавлений можливості звернення до суду з позовом про стягнення аліментів з метою захисту прав дітей на їх гармонійний розвиток, оскільки у випадку ухвалення відповідного судового рішення аліменти присуджуються у визначеному розмірі та мають конкретний період стягнення.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню при визначенні розміру аліментів, потреб дітей даного віку, та за відсутності надання сторонами інших доказів щодо обставин, які підлягають встановленню при визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 грудня 2024 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Колегія суддів погоджується з таким розміром аліментів, що є необхідним та достатнім розміром для забезпечення гармонійного розвитку дітей, відповідатиме засадам справедливості, добросовісності і розумності, дозволяє забезпечити стабільність щодо утримання дитини та її гармонійного розвитку, вважаючи його якнайкращим для забезпечення інтересів дітей.

Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був повідомлений судом першої інстанції належним чином про дату, час і місце засідання суду та про розгляд даної справи взагалі, а про справу він дізнався від свого батька - ОСОБА_5 , який випадково 08 квітня 2025 року перебував у відділенні поштового зв`язку «Укрпошта» та отримав оскаржуване рішення, колегія суддів відхиляє, як не обґрунтовані, виходячи з такого.

Згідно з ч.ч.2-5 ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Частиною 8 ст.128 ЦПК України закріплено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

З матеріалів справи вбачається, що листом управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Канівської міської ради від 17 жовтня 2024 року №892 повідомлено суд першої інстанції, що згідно з реєстром територіальної громади місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , з 23 червня 2009 року по теперішній час (а.с.19).

У даній справі судом вживалися заходи щодо належного повідомлення ОСОБА_1 , про дату, час і місце розгляду справи у спосіб, визначений процесуальним законом.

Вся судова кореспонденція направлялася судом за однією адресою зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 .

Матеріли справи не містять даних про наявність у суду першої інстанції відомостей щодо інших адрес ОСОБА_1 .

Так, судова повістка про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 06 лютого 2025 року об 09 год 30 хв., повернулася з відміткою поштового відділення: «адресат відсутній за вказаною адресою», а за змістом п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження №12-233гс18), а також у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2020 року у справі № 814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження №К/9901/16143/20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження №61-3782св21) та інших.

Разом з тим, з протоколу судового засідання від 06 лютого 2025 року вбачається, що судом прийнято рішення про відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю відповідача для забезпечення його прав. Наступне судове засідання призначено на 12 березня 2025 року об 09 год 00 хв. (а.с.36-39).

Судова повістка про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 12 березня 2025 року об 09 год 00 хв., була вручена одержувачу, що підтверджується реєстром відправлень суду першої інстанції та даними трекінгу з веб-сайту «Укрпошта» (а.с.47-48).

Що стосується посилань відповідача на те, що з вересня 2023 року він проживає в Німеччині, а тому не отримував поштових відправлень, то колегія суддів враховує те, що Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Відтак відсутні підстави вважати, що повідомляючи учасників справи про дату, час і місце судового розгляду, судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 був повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи належним чином.

Доводи апеляційної скарги про те, що дії позивачки щодо неповідомлення про місце його проживання він розцінює як зловживання стороною чи її представником процесуальними правами і, відповідно, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу мають покриватися у такому разі за рахунок позивачки, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування розміру понесених позивачкою витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп. до матеріалів справи надано договір про надання правової допомоги від 10 грудня 2024 року, за умовами якого ОСОБА_2 доручає, а адвокат Петрищев О.О. бере на себе обов`язок надати юридичні послуги у вигляді консультацій, підготовки та подання до суду від імені клієнта позовної заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а також представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції та при необхідності в суді другої інстанції у справі із зазначеним вище предметом спору. Розмір гонорару за даним договором встановлено у розмірі 5 000 грн 00 коп., який сплачується клієнтом на протягом трьох банківських днів з моменту укладення договору. (а.с.12).

Таким чином у даній справі документально підтверджено понесення ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 5 000 грн 00 коп.

Однак матеріали справи не місять доказів того, що відповідач до ухвалення оскаржуваного рішення звертався до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення заявленої позивачкою суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на неспівмірність заявленого розміру наданим послугам.

Тому колегія суддів вважає, що, всупереч доводам апеляційної скарги, у суду першої інстанції не було правових підстав для самостійного зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, який підлягав стягненню із відповідача на користь позивачки.

Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2025 року.

Головуючий

Судді: