ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 521/3319/20

провадження № 61-15473 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Коломієць Г. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило найменування на акціонерне товариство «Сенс Банк», державний реєстратор комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнерова Римма Вячеславівна,

третя особа- ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Прядко Олексій Анатолійович, на постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О. С., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), державного реєстратора комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» (далі- КП «Агенція державної реєстрації») Кушнерова Р. В. про визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора.

Позовна заява обґрунтована тим, що 18 травня 2007 року між ним і акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), яке змінило назву на акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/38-27/11, за умовами якого він отримав кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 15 000 дол. США зі сплатою 12 % річних з визначеним графіком змін максимального ліміту заборгованості, зі строком повернення до 17 травня 2014 року.

У забезпечення виконання кредитних зобов`язань 18 травня 2007 року він уклав з АКБСР «Укрсоцбанк» іпотечний договір, за яким передав в іпотеку банку належну йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 лютого 2003 року двокімнатну квартиру, загальною площею 49, 0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У лютому 2020 року він отримав від АТ «Альфа-Банк» повідомлення, датоване 31 січня 2020 року, про необхідність виселення разом з членами родини із вказаної квартири. Повідомлення містило відомості про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання, в результаті якого АТ «Альфа-Банк» стало правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», а також про прийняття 26 квітня 2019 року державним реєстратором Кушнеровою Р. В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»).

Вважав зазначене рішення державного реєстратора незаконним, так як іпотечний договір був укладений у травні 2007 року, тобто до набрання чинності нової редакції статті 37 Закону України «Про іпотеку», якою врегульовано питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. При цьому він не укладав з банком договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а укладений між ними іпотечний договір передбачав звернення стягнення на квартиру в добровільному порядку лише за згодою сторін цього договору та на підставі укладеного між ними відповідного договору.

Також зазначав, що іпотечне майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак дружина ОСОБА_2 , як співвласник цього майна, не надавала письмової згоди на застосування вказаного позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, він не отримував повідомлення банка про звернення стягнення на предмет іпотеки та не знав про застосування іпотекодержателем вказаного способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк» слід визнати неправомірним та скасувати державну реєстрацію права власності за банком на вказану квартиру.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати рішення державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Р. В. від 26 квітня 2019 року, індексний номер 46683616, про реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_2 неправомірним та скасувати державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на вказану квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірним рішення державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Р. В. від 26 квітня 2019 року індексний № 46683616, про реєстрацію за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з умовами іпотечного договору від 18 травня 2007 року застосування такого позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як передача права власності іпотекодержателю на предмет іпотеки можливий виключено у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, однак такий договір не було укладено між сторонами, що свідчить про порушення вимог закону під час набуття банком права на спірне нерухоме майно.

Крім того, у порушення вимог статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державний реєстратор не перевірив повноваження особи, яка подала документи на державну реєстрацію права власності на іпотечне майно, на вчинення відповідних дій від імені банку.

Суд також зауважив, що письмова вимога АТ «Укрсоцбанк» від 15 березня 2019 року на ім`я ОСОБА_1 містила визначення розміру суми заборгованості за кредитним договором станом на 10 грудня 2019 року, тобто кінцевим терміном виконання вимоги було визначено 10 грудня 2019 року. Однак відправлення, яке містило вимогу банку про сплату заборгованості, не було вручене позичальнику. На вказані обставини не звернув увагу державний реєстратор, а тому вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірним рішення державного реєстратора від 26 квітня 2019 року про державну реєстрацію за банком права власності на спірну квартиру є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування державної реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» на спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що 02 грудня 2020 року право власності на це майно зареєстровано за правонаступником АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк», до якого вимог позивач не заявляв.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року, апеляційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») (до зміни назви - АТ «Альфа-Банк») задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2022 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підставі передавального акту від 11 жовтня 2019 року АТ «Альфа-Банк» є правонаступником майна, прав та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк». Оскільки на момент правонаступництва спірна квартира належала АТ «Укрсоцбанк», то така перейшла у власність АТ «Альфа-Банк» як майно АТ «Укрсоцбанк». Підставою для реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк» є саме передавальний акт № б/н від 11 жовтня 2019 року.

Таким чином, оскільки власником спірного нерухомого майна на час звернення ОСОБА_1 з позовом було АТ «Альфа-Банк», то вимога про визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Укрсоцбанк» не є ефективним способом захисту права, задоволення цих вимог не призведе до реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 та припинення права власності АТ «Альфа-Банк» на це майно.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що ураховуючи зміст і характер відносин між учасниками справи та обставини справи, державний реєстратор КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерова Р. В. є неналежним відповідачем у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 листопада 2024 року через підсистему Електронний Суд представник ОСОБА_1 - адвокат Прядко О. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року та залишити в силі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2022 року.

Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 05 червня 2024 року у справі № 336/735/22, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 521/3319/20, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

14 січня 2025 року справа № 521/3319/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Прядка О. А. мотивована тим, що згідно з пунктом підпункту 11 пункту 3 статті 1 Закону України «Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків», правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків банку, що приєднується, виникає у банку-правонаступника з моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами банку, що приєднується, та банку-правонаступника. АТ «Альфа-Банк» банк є правонаступником всього майна, прав та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» на підставі передавального акту, затвердженого рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» №5/2019 від 15 жовтня 2019 року та рішенням загальних зборів АТ «Альфа-Банк», оформленим протоколом №4/2019 від 15 жовтня 2019 року. Передавальний акт, в свою чергу, є підставою для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею у власність фізичним та юридичним особам майна у результаті припинення (ліквідації чи реорганізації) юридичної особи або виділу з неї нової юридичної особи, при цьому первинна підстава реєстрації прав власності на це майно не змінюється. Таким чином в результаті правонаступництва здійснюється виключно перереєстрація прав власності між юридичними особами.

Апеляційний суд не врахував, що в результаті правонаступництва до АТ «Альфа-Банк» перейшли не тільки права на спірну квартиру, а й права та обов`язки за укладеними з ОСОБА_1 договорами від 18 травня 2007 року, в межах яких позивачем і заявлені позовні вимоги у цій справі з посиланням на порушення вимог закону під час реєстрації права власності на спірне майно за АТ «Укрсоцбанк».

Вказує, що за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено третім особам, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18.

Додатково звертає увагу на те, що АТ «Альфа-Банк» здійснило реєстрацію права власності на спірну квартиру в грудні 2020 року вже після закриття в липні 2020 року підготовчого провадження у цій справі, що виключило процесуальну можливість зміни предмету позову шляхом доповнення позовних вимог вимогою про скасування реєстрації прав власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк».

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу від 21 лютого 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 794, двокімнатна квартира, площею 49, 0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а. с. 41, т. 1).

18 травня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений 18 травня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І. І. та зареєстрований в реєстрі за №1059, за яким для забезпечення виконання укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/38-27/11 передано в іпотеку банку квартиру, загальною площею 49, 0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 18-24, 25-31, т. 1).

Указаним іпотечним договором сторони погодили, у тому числі, наступне: у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (пункт 4.1); іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду (пункт 4.5.1), на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 4.5.2), шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.5.3), шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.5.4), шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (пункт 4.5.5).

Відповідно до пункту 6.2 іпотечного договору усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін; датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира, загальною площею 49, 0 кв. м, житловою площею 27, 4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована 24 квітня 2019 року на праві приватної власності за АТ «Укрсоцбанк»; підстава виникнення права власності: іпотечний договір, посвідчений 18 травня 2007 року за реєстраційним № 1059 приватним нотаріусом Поведьонковою І. І.; повідомлення від 15 березня 2019 року № 464 про звернення стягнення, видане АТ «Укрсоцбанк»; рекомендоване повідомлення № 773, видане 15 березня 2019 року Укрпоштою; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 46683616 від 26 квітня 2019 року, державний реєстратор КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерова Р .В. (а. с. 33-35, т. 1).

Реєстраційна справа 101 на об`єкт нерухомого майна - квартиру, загальною площею 49, 0 кв. м, житловою площею 27, 4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджує перехід права власності на квартиру до АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору (а. с. 127-145, т. 1).

Згідно відомостей з офіційної інтернет-сторінки АТ «Укрсоцбанк» https://ru.ukrsotsbank.com/inter_regdocs/, 10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та акціонером АТ «Укрсоцбанк» було прийнято рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Рішенням № 799-рш правління Національного банку України від 24 жовтня 2019 року відкликало банківську ліцензію та виключило АТ «Укрсоцбанк» з Державного реєстру банків.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ «Укрсоцбанк» було реорганізовано з визначенням правонаступника АТ «Альфа-Банк».

Згідно зі статутом АТ «Альфа-Банк», банк є правонаступником всього майна, прав та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» на підставі передавального акту, затвердженого рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» № 5/2019 від 15 жовтня 2019 року та рішенням загальних зборів АТ «Альфа-Банк», оформленого протоколом № 4/2019 від 15 жовтня 2019 року (а. с. 91-96, т. 1).

31 січня 2020 року АТ «Альфа-Банк» направив письмову вимогу про добровільне виселення ОСОБА_1 та членів його родини: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_2 у зв`язку з набуттям прав власності на зазначену квартиру.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира, загальною площею 49, 0 кв. м, житловою площею 27, 4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована 02 грудня 2020 року на праві приватної власності за АТ «Альфа-Банк»; підстава для державної реєстрації: передавальний акт № б/н від 11 жовтня 2019 року, виданий АТ «Укрсоцбанк» та АТ «Альфа-Банк»; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 55533290 від 05 грудня 2020 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чапський А. Е. (а. с. 57-59, т. 2).

01 грудня 2022 року до Державного реєстру банків внесено запис щодо зміни найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Прядка О. А. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Щодо позовних вимог до державного реєстратора

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 у цій справі визначив відповідачем за позовом, крім АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерову Р. В.

При цьому Верховний Суд зазначає, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі.

Отже, позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивач визначив відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Ураховуючи, що спір щодо державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у позивача виник з АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (яке в подальшому змінило найменування на АТ «Сенс Банк»), з приводу порушення останнім права власності позивача на нерухоме майно, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Р. В., оскільки вона є неналежним відповідачем у цій справі.

Щодо позовних вимог до ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (змінило найменування на АТ «Сенс Банк»)

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що власником спірного нерухомого майно, яке є предметом іпотеки, є правонаступник АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк» на підставі передавального акту № б/н від 11 жовтня 2019 року, тому звернення до суду з позовними вимогами про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Укрсоцбанк» не зможе забезпечити поновлення порушених прав позивача на спірне нерухоме майно та є неналежним способом захисту порушених прав позивача.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись неможливо з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Аналогічні положення закріплені в Законі України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договору про задоволення вимог іпотекодержателя викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22), від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) зазначено, що відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оспорено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Тому належним та ефективним способом захисту позивача, який вважає, що його право порушене тим, що право власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, зареєстроване за відповідачем (іпотекодержателем) на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), є позов про скасування рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно.

З урахуванням обставин конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер і таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (пункт 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлено, що у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», про визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк», з посиланням на те, що реєстрація права власності на нерухоме майно за AT «Укрсоцбанк» відбулась з порушенням встановлених правил та процедур, а також вимог законодавства України.

При цьому на час звернення до суду з цим позовом право власності на спірну квартиру було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 200326933 від 14 лютого 2020 року (а. с. 33-35, т. 1).

Отже, станом на час звернення позивача із вказаним позовом, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно була ефективним способом захисту, за допомогою якого поновлювалося б відповідне право позивача на нерухоме майно.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом із тим, як вбачається з матеріалів справи, 02 грудня 2020 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» на підставі передавального акту від 11 жовтня 2019 року між АТ «Укрсоцбанк» та АТ «Альфа-Банк» (а. с. 57-59, т.3).

Оскільки за правилами частини третьої статті 49 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підстави позову лише до закінчення підготовчого засідання, а підготовче провадження у цій справі було закінчено ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29 липня 2020 року, позивач ОСОБА_1 після закінчення підготовчого засідання був позбавлений процесуального права змінити предмет або підстави позову, що унеможливило судовий захист його прав та інтересів у спірних правовідносинах у спосіб інший, ніж обрав позивач при поданні позовної заяви.

У відповідності до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ураховуючи зазначене, приймаючи до уваги обставини цієї конкретної справи, колегія суддів Верховного Суду вважає, що вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за іпотекодержателем не можуть бути розцінені як неналежний спосіб захисту їх прав та підлягають розгляду судом по суті.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 757/12235/20 (провадження № 61-21007св21), від 27 листопада 2024 року у справі № 523/11320/19 (провадження № 61-2591св24).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на зазначені обставини справи належної уваги не звернув, оцінки їм не надав, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку по відмову у задоволенні позову саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту порушених прав.

При цьому слід ураховувати, що можливе задоволення такого позову не призведе до порушення прав АТ «Альфа-Банк», оскільки питання щодо позбавлення саме його прав на спірну квартиру або витребування майна з його володіння не є предметом розгляду у цій справі.

Крім того, апеляційний суд, в силу положень пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України, не позбавлений можливості залучити особу, яка не брала участі у справі, на права та обов`язки якої може вплинути рішення суду, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції не переглянув рішення суду першої інстанції та не вирішив спір по суті заявлених позовних вимог, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, тому справу необхідно передати для нового розгляду до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Р. В. слід залишити без змін, а в частині вирішення позовних вимог до АТ «Альфа Банк» скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, з огляду на мотиви скасування судового рішення, на підставі чого вирішити спір.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тлумачення наведеної норми процесуального права свідчить про те, що судовий збір за наведених умов стягується лише при ухваленні рішення по суті спору. В усіх інших випадках, зокрема, при вирішенні процесуального питання як у цій справі, судові витрати розподіляються за правилами статті 141 ЦПК України при вирішенні спору по суті.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Прядко Олексій Анатолійович, задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Кушнерової Римми Вячеславівни про визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора залишити без змін.

Постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (змінило найменування на АТ «Сенс Банк») про визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: Г. В. Коломієць

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович