САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Справа №206/2032/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2025 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючий суддя Румянцев О.П.

секретар судового засідання Богатько Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі,

за участі: представника позивача Кучерука А.В.,

представника відповідача Бабака А.В., -

ВСТАНОВИВ:

10 квітня 2025 року представник позивача Кучерук А.В. через систему «Електронний суд» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що на виконання рішення правління Відповідача від 22.07.2024 року (протокол №Ц-82/44 Ком.т.) «Про затвердження організаційної структури філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця», на підставі змін №2 до штатного розпису територіальних управлінь, затверджених 11.10.2024 року керівництвом філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця», наказу від 11.10.2024 року №ВВО-03/182 «Про зміни в організації виробництва і праці філії «Відомча воєнізована охорона»», зі штатного розпису територіальних управлінь філії «Відомча воєнізована охорона» АТ «Укрзалізниця», уведеного в дію 01.04.2024 року, вилучаються з 15.01.2024 року посади Дніпровського територіального управління, в зв`язку з чим скорочується, зокрема, посада, яку займав Позивач. Наказом (розпорядженням) філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 09.01.2025 року №42/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» з 14.01.2025 року Позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням штату. Воєнний стан ускладнює в отриманні юридичних консультацій, а також обмежує в пересуванні через бойові дії, комендантську годину, тощо. Постійна загроза життю, повітряні тривоги, вплинули на здатність Позивача своєчасно організувати звернення до суду. Позивач зіткнувся з труднощами в пошуку кваліфікованого адвоката для підготовки позову, що також є поважною причиною. Оскарження звільнення за скороченням штату вимагає ретельного аналізу трудового законодавства, внутрішніх документів роботодавця та судової практики, що неможливо без юридичної підтримки. Через воєнний стан багато адвокатських об`єднань призупинили роботу, а Позивач не мав фінансових ресурсів для негайного залучення адвоката, окрім цього необхідно було знайти адвоката який розуміє і обізнаний у роботі підприємств залізничного транспорту України. Саме тому його вибір зупинився на Адвокатському бюро «Кучерука «Консільєрі»» де керуючий адвокат Кучерук Антон пропрацював на залізниці на протязі 15 років і вже захищав інтереси Позивача в суді щодо спору з залізницею у справі №203/590/21. Пошук адвоката, укладення договору, ознайомлення з матеріалами справи та підготовка позову потребують значного часу, особливо якщо Позивач не має юридичної освіти. Відсутність відповіді на адвокатський запит від 18.03.2025 року №735 АБ/вих., направлений Представником Позивача (адвокатом Кучеруком Антоном Володимировичем) на адресу Відповідача, ускладнила підготовку позовної заяви та призвела до затягування строків звернення до суду. Відповідно до статті 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатський запит є законним інструментом для отримання інформації та документів, необхідних для захисту прав клієнта. Відповідач зобов`язаний надати відповідь протягом 5 робочих днів (або в інший розумний строк, якщо запит складний), але цього не було зроблено станом на 10.04.2025 року. Це є порушенням законодавства з боку Відповідача. Без запитуваних документів (наприклад, копій наказів, штатного розпису, повідомлення про скорочення тощо) Позивач та його Представник не могли повноцінно оцінити обґрунтованість звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату) та підготувати обґрунтовану позовну заяву. Це призвело до необхідності додаткового часу на пошук альтернативних джерел інформації чи доказів Представник Позивача, діючи добросовісно, міг розраховувати на отримання відповіді від Відповідача в установлений законом строк. Очікування відповіді, яка так і не надійшла, спричинило пропуск строку звернення до суду, що не залежить від волі Позивача чи його Представника. Позивач, подавши заяву від 18.12.2024 року до безпосереднього керівництва (директора та заступника директора філії), обґрунтовано розраховував на вирішення питання його працевлаштування в позасудовому порядку. У заяві він: Навів конкретні факти про наявність посади заступника начальника «Дніпровського загону воєнізованої охорони», яку обіймає ОСОБА_2 , що фактично не виконує обов`язки з березня 2022 року. Запропонував конструктивне рішення тимчасове введення посади та переведення його на неї, посилаючись на свій 23-річний стаж, фахову освіту та досвід. Зазначив, що такий підхід уже застосовується в інших підрозділах підприємства Відповідача, що додавало його пропозиції реалістичності. Телефонні розмови з керівництвом, у яких йому неодноразово повідомляли про позитивне вирішення питання, посилили його впевненість у тому, що звернення до суду не буде необхідним. Незважаючи на усні запевнення, письмової відповіді на заяву Позивач так і не отримав, а його пропозиція не була реалізована. Такі дії (чи бездіяльність) керівництва можна кваліфікувати як пусті обіцянки, які: Створили у Позивача хибне уявлення про можливість врегулювання спору без судового розгляду. Затримали його звернення до суду, оскільки він чекав на офіційне рішення чи практичну реалізацію обіцянок. Відсутність письмової відмови чи підтвердження також ускладнила для Позивача оцінку ситуації та своєчасне прийняття рішення про судовий захист Маючи понад 23 роки стажу роботи на підприємстві Відповідача, Позивач міг добросовісно довіряти усним запевненням керівництва, не усвідомлюючи необхідності негайного звернення до суду в установлений законом строк (1 місяць з дня вручення наказу про звільнення, відповідно до ст. 233 КЗпП України). 02.03.2022 року на сайті Ради суддів України було опубліковано рекомендації стосовно роботи судів в умовах воєнного стану. В п. 6 зазначених рекомендацій Рада суддів України рекомендувала усім судам України виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану. Враховуючи вищевказані обставини кожну окремо та всі разом у сукупності, керуючись чинним законодавством України, Позивач просить суд вважати поважними причини пропуску Позивачем місячного строку на подання даної позовної заяви, та поновити для Позивача цей пропущений строк. Відповідач належним чином не запропонував Позивачу іншу роботу на підприємстві. Позивачу не було надано повного переліку вакантних посад, які були в наявності на підприємстві Відповідача в період 13.11.2024 року по 14.01.2025 року, тобто, по день звільнення Позивача. На підтвердження вищевикладеного, в наступному пункті позовної заяви Позивач детально викладає ситуацію, яка безальтернативно вказує на те, що Відповідач належним чином не запропонував Позивачу іншу роботу на підприємстві, адже в період з 13.11.2024 року по 14.01.2025 року Позивачу не було запропоновано посаду:- яка була наявна на підприємстві Відповідача;- про зайняття якої Позивач просив у відповідній заяві;- кваліфікаційним вимогам по зайняттю якої Позивач повністю відповідав;- яка згодом була зайнята іншою особою без встановлення (перевірки) Відповідачем переважного права Позивача на її заняття та належного повідомлення про це Позивача. Після отримання повідомлення про скорочення власної посади та подальше звільнення Позивач звернувся до свого безпосереднього керівництва (директора та заступника директора філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця») з заявою від 18.12.2024 року, в якій виклав, що станом на момент подання даної заяви йому відомо про те, що у штатному розписі структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» наявна посада заступника начальника цього підрозділу, яку обіймає ОСОБА_2 . Позивач пояснив, що з березня 2022 року і на момент подання ним вказаної заяви ОСОБА_2 перебуває поза межами України та фактично не виконує свої обов`язки, однак функціонал за цією посадою передбачає виконання обов`язків за певними напрямками. Далі Позивач звернув увагу керівництва на ту обставину, що в підрозділах воєнізованої охорони підприємства Відповідача різних рівнів підпорядкування він працює понад 23 роки та має відповідні фахову освіту разом із належним досвідом роботи, та бажає працювати і далі в філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця». За вказаних обставин Позивач просив внести зміни до штатного розпису структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а саме: ввести тимчасово, на період відсутності ОСОБА_2 , у додатковий штатний розпис або поза штат посаду заступника начальника структурного підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та перевести Позивача на цю посаду. Окрім власного стажу роботи на підприємстві Відповідача (23 роки) Позивач аргументував власне прохання тим, що запропонований ним алгоритм дій розповсюджений та застосовується у підпорядкованих підприємству Відповідача підрозділах. Насамкінець, Позивач зауважив, що в разі повернення основного працівника ( ОСОБА_2 ), додатково введена посада підлягатиме скороченню, а Позивач, відповідно, звільненню. Керівництво Позивача розглянуло його заяву та в телефонних розмовах неодноразово повідомляло Позивача про позитивне вирішення питання його подальшого працевлаштування, проте письмової відповіді на заяву Позивач так і не отримав. Більше того, Позивач неодноразово звертав увагу свого керівництва та представників підприємства Відповідача на порушення Відповідачем норм чинного законодавства України, адже Відповідач належним чином не запропонував Позивачу іншу роботу на підприємстві. Проте, розраховуючи на доброчесність та порядність Відповідача як роботодавця, Позивач був впевнений в позитивному вирішенні питання його подальшого працевлаштування, та до самого моменту звільнення (14.01.2025 року) не мав намірів звертатись до суду за захистом власного порушеного права. 14.01.2025 року Позивача було ознайомлено з наказом (розпорядженням) філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 09.01.2025 року №42/ос «Про припинення трудового договору (контракту)», яким з 14.01.2025 року Позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням штату Враховуючи запевнення керівництва в позитивному вирішенні питання його подальшого працевлаштування, знайомлення із вказаним наказом, як і сам факт його винесення, стали для Позивача абсолютною несподіванкою. Знову не отримавши відповіді стосовно розгляду його заяви до керівництва, на наказі (розпорядженні) філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 09.01.2025 року №42/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» Позивач зробив відмітку, що не погоджується із цим наказом, адже його заява до керівництва від 18.12.2024 року фактично лишилась без розгляду. Натомість, вже після власного звільнення Позивачу стало відомо, що наказом (розпорядженням) від 06.01.2025 року №5/ос «Про прийняття на роботу» ОСОБА_3 з 07.01.2025 року було прийнято на роботу на посаду начальника відділення воєнізованої охорони команди воєнізованої охорони Нижньодніпровськ-Вузол виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а наказом від 07.01.2025 року №37/ос на вказану особу було покладено виконання обов`язків заступника начальника загону виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця», на період призупинення дії трудового договору ОСОБА_2 . Підставою для винесення вищевказаного наказу про покладення на ОСОБА_3 виконання трудових обов`язків ОСОБА_2 стало, зокрема, подання начальника загону виробничого підрозділу «Дніпровський загін воєнізованої охорони» філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 19.12.2024 року № НОР-Дніпро-16/407. Таким чином, вказане рішення про призначення ОСОБА_3 на посаду та покладання на нього виконання трудових обов`язків ОСОБА_2 було ухвалено в період, коли заява Позивача від 18.12.2024 року з проханням про фактичне покладення на нього виконання обов`язків ОСОБА_2 вже була подана Позивачем і мала розглядатися його керівництвом. Аргументуючи можливість покладання на нього виконання трудових обов`язків ОСОБА_2 , Позивач в своїй заяві від 18.12.2024 року наголошував, що має понад 23 роки досвіду роботи в підрозділах воєнізованої охорони підприємства Відповідача та відповідну фахову освіту. Вказане свідчить про тривалий безперервний стаж роботи Позивача на підприємстві Відповідача, вказує на високу кваліфікацію Позивача та його професійну компетентність. Пропозиція Позивача, викладена ним в заяві від 18.12.2024 року (про фактичне покладення на нього виконання обов`язків ОСОБА_2 ) була обґрунтованою, враховуючи його досвід і кваліфікацію, а також поширену практику в підрозділах підприємства Відповідача. Проте керівництво Позивача (підприємство Відповідача) не розглянуло цю заяву належним чином і не надало Позивачу належної письмової відповіді, що свідчить про порушення Відповідачем процедури врахування переважного права Позивача на залишення на роботі. Керівництво в телефонних розмовах запевняло Позивача про позитивне вирішення питання його працевлаштування, чим фактично ввело його в оману та стримало від своєчасного звернення до суду. Натомість, замість реалізації цих обіцянок, Позивача було звільнено, а на посаду, яку він прагнув обійняти та кваліфікаційним вимогам якої відповідав, було призначено іншу особу, що суперечить принципу врахування переважного права працівників з вищою кваліфікацією, продуктивністю праці, а також більшим досвідом. Отже, порушення переважного права Позивача на залишення на роботі полягає в тому, що роботодавець (Відповідач) не врахував його значний досвід, кваліфікацію та пропозицію Позивача щодо працевлаштування, натомість віддавши перевагу іншому працівнику ( ОСОБА_3 ) та не довівши, що той має вищу продуктивність праці, кваліфікацію або більший досвід. Такі дії суперечать положенням ст. 42 Кодексу законів про працю. 25.09.2020 року за результатами службової перевірки, проведеної комісією АТ «Укрзалізниця» на чолі з ОСОБА_4 , було встановлено порушення трудової дисципліни працівниками стрілецької команди ст. Чаплине регіональної філії «Придніпровська залізниця» ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ), а також керівниками стрілецької команди швидкого реагування Дніпровського загону воєнізованої охорони (Твердохлібом К.В., ОСОБА_10 ) та заступником начальника служби воєнізованої охорони ОСОБА_1 через неналежне виконання посадових обов`язків щодо профілактики крадіжок вантажів. За підсумками наради від 20.10.2020 року під головуванням ОСОБА_11 та подання від 30.10.2020 року №НЗБ-8-3/332, наказом від 04.11.2020 року №357/н ОСОБА_1 було оголошено догану за неналежний контроль, що призвів до крадіжки вугілля 10.07.2020 року на ст. Чаплине. Друга службова перевірка від 30.12.2020 року, проведена комісією під головуванням ОСОБА_12 , виявила нестачу 137 660 кг металобрухту на дільницях регіональної філії у період з 01.08.2020 по 15.10.2020 року, що також було пов`язано з порушеннями ОСОБА_1 , за що наказом від 28.01.2021 року №27/н йому оголошено ще одну догану. Позивач ОСОБА_1 не погодився з наказами про дисциплінарну відповідальність від 04.11.2020 року № 357/н та від 28.01.2021 року №27/н і звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про їх скасування. Рішенням суду від 01.06.2021 року у справі №203/590/21 позов було задоволено, накази визнано протиправними та скасовано, що підтверджено постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.11.2021 року. Позивач пропрацював у структурі АТ «Укрзалізниця» понад два десятиліття, що свідчить про його професійну відданість і значущість роботи для його життя. Втрата посади після такого періоду завдає особливо сильного удару по самооцінці та соціальному статусу. Звільнення за скороченням штату 14.01.2025 року, попри наявність пропозиції Позивача про переведення на вакантну посаду (заява від 18.12.2024 року), може бути визнано судом незаконним. Це порушення трудових прав спричинило моральні страждання через втрату доходу та стабільності. Догани від 04.11.2020 року № 357/н та 28.01.2021 року №27/н, скасовані судом (рішення від 01.06.2021 року, справа № 203/590/21), безпідставно принижували професійну репутацію Позивача, що могло викликати тривалий стрес і відчуття несправедливості. Усні обіцянки керівництва про працевлаштування, відсутність відповіді на заяву від 18.12.2024 року та адвокатський запит від 18.03.2025 року №735 АБ/вих. свідчать про зловживання з боку АТ «Укрзалізниця». Це посилило почуття безпорадності та розчарування Позивача. Звільнення в умовах воєнного стану (з 24.02.2022 року, продовженого на квітень 2025 року) ускладнює пошук нової роботи та посилює емоційний тиск через економічну нестабільність. Сума 50000 грн. обґрунтована як розумна компенсація за моральну шкоду, враховуючи: - Тривалий стаж (23 роки) і значущість роботи для Позивача. - Незаконне звільнення та попередні протиправні догани, що принижували репутацію. - Недобросовісність роботодавця (пусті обіцянки, ігнорування запитів). - Посилення страждань через воєнний стан. Сума 50000 грн є верхньою межею середнього діапазону, що відповідає серйозності порушень у справі Позивача, але не виходить за межі розумності без додаткових медичних доказів. 50000 грн еквівалентна приблизно 23 середньомісячним заробітним платам працівника рівня Позивача. Це пропорційно до втрати доходу та моральних страждань. Просить суд За результатами розгляду справи ухвалити рішення, яким: - визнати протиправним та скасувати наказ (розпорядженням) філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 09.01.2025 року №42/ос «Про припинення трудового договору (контракту)»;- зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника сектора швидкого реагування Дніпровського територіального управління філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця»;- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» середній заробіток ОСОБА_1 за час його вимушеного прогулу починаючи з 10.01.2025 року по дату винесення рішення суду;- стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. ; - стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн., - стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2025 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

09 травня 2025 року та 14 травня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшли відзиви на позовну заяву в яких він зазначає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, а факти викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України. Роботодавець протягом усього часу попередження про наступне вивільнення пропонував позивачу наявні на підприємстві вакансії. Повідомленням №15 від 13.11.2024 року ОСОБА_1 було запропоновано перелік вакантних посад. Перелік вакантних посад на 1589 аркушах надсилався позивачу на його електронну пошту. Даний факт підтверджується письмовим проханням від 13.11.2024 року та скріншотом переписки щодо направлення документі. Відповідач вважає, що звільнення позивака за п.1 ст.40 КЗпП проведено відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників. Відповідачем додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, була відсутня можливість перевести позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, про наступне вивільнення позивач був належним чином попереджений. У позовній заяві представник позивача стверджує, що відсутність відповіді на адвокатський запит від 18.03.2025 року №735 АБ/вих. ускладнило підготовку позовної заяви та призвело до затягування строків звернення до суду. Філією «Відомча воєнізована охорона «АТ «Укрзалізниця» на адвокатський запис адвоката Кучерука А. направлялися відповіді 26.03.2025 року №ВВО-36/11 та 07.04.2025 року №ВВО-36/135. Вищезазначені листи з додатками адвокатом Кучеруком А. отримано 14.04.2025 року. Представником позивача до матеріалів справи не доданого документів, які б стверджували вину відповідача щодо заподіяння моральної шкоди та причинний зв`язок. Відповідно, з відповідача не може бути стягнено кошти в розмірі 50000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди на користь позивача. Також, заявою від 08.05.2025 року представник відповідача просив застосувати позовну давність щодо позовних вимог ОСОБА_1 і відмовити у позові.

15 травня 2025 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь відзив на позовну заяву в якій він зазначає, що аргументи представника відповідача наведені у відзиві на позов є безпідставними та просить задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Протокольною ухвалою суду від 21 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача Кучерук А.В. в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» Бабак А.В. в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з Філією «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі наказу від 15.08.2022 року №135/ос його було прийнято на посаду начальника сектору швидкого реагування Дніпровського територіального управління за переведенням з регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с.25-36).

Згідно наказу (розпорядження) №42/ос від 09.01.2025 року про припинення трудового договору (контракту) Філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_1 звільнено 14.01.2025 року з посади начальника сектору швидкого реагування Дніпровського територіального управління за переведенням з регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі п.1 ст.40 КЗПП у зв`язку із скороченням штату, підстава: зміни №2 до штатного розписку територіальних управлінь, затверджені керівництвом філії «Відомча воєнізована охорона» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 11.10.2024 року, наказ 11.10.2024 №ВВО-03/182 «Про зміни в організації виробництва і праці філії «Відомча воєнізована охорона». ОСОБА_1 письмові на наказі зазначив, що не згоден з наказом, так як його заява від 16.12.2024 року залишилась без розгляду (а.с.24).

Заявою від 13.11.2024 року ОСОБА_1 просив надати йому перелік вакантних посад по АТ «Укрзалізниця» на його особисту електронну пошту (а.с.59).

Повідомленням №15 від 13.11.2024 року ОСОБА_1 було запропоновано перелік вакантних посад. Перелік вакантних посад на 1589 аркушах надсилався позивачу на його електронну пошту (а.с.58, 60, 61).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання наказу незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, суд виходив з наступного.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (пункт третій статті 64 Господарського кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У статті 42 КЗпП зазначається, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ч.1 статті 42-1 КЗпАП працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), пунктом 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо роботодавець проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За приписами ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.ч.3, 4 ст.23 ЦК України).

Так, стаття 237-1 КЗпП України встановлює, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки така посада, як начальник сектора швидкого реагування Дніпровського територіального управління філії «Відомча воєнізована охорона» Акціонерного товариства «Українська залізниця» була виведена зі штатного розпису, а тому в даному випадку є зміни в організації виробництва і праці Акціонерного товариства «Українська залізниця». Позивача в установленому законом порядку за два місяці було попереджено про майбутнє вивільнення. Разом з тим позивачу був запропонований перелік вакантних посад, який повідомленням з додатком переліком вакантних посад на 1589 аркушах, було надіслано на електронну пошту позивача, яку він надав особисто 13.11.2024 року, тобто відповідачем було дотримано вимог частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, що в своїй сукупності дало достатнього підстав для правомірного звільнення позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося без порушення його трудових прав, при звільненні ОСОБА_1 був дотриманий порядок, встановлений трудовим законодавством, правових підстав для поновлення позивача на посаді судом не встановлено, адже поновлення може бути застосовано у випадку незаконного звільнення працівника, що не було доведено позивачем достатніми, належними та допустими доказами, тому підстави для задоволення позову та поновлення на роботі відсутні.

Також, оскільки порушень трудового законодавства з боку відповідача в процесі звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади не встановлено, відповідно позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від вимоги про поновлення на роботі, задоволенню не підлягають.

Дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст.6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.43 Конституції України, ст.23 Цивільного кодексу України, ст.64 Господарського кодексу України, ст.ст.40, 42-1, 49-2, 233, 235, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст., ст.ст.12, 13, 76-89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 272, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П.Румянцев