ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Кучерявою Тамарою Анатоліївною на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року представник ТОВ «Кей-Колект» звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, у якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову та зменшення розміру позовних вимог від 03 листопада 2023 року, остаточно просив:

стягнути з відповідачів на користь позивача 3% річних у розмірі 1 326 349,73 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 1 670 000 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2028 року та зобов`язувався сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором, відповідно до графіку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 03 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки, відповідно до якого вона зобов`язалася відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» за виконання ОСОБА_1 його зобов`язань, що виникли із кредитного договору, в повному обсязі, в тому числі за повернення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами, відшкодування можливих збитків, штрафних санкцій, передбачених кредитним договором.

Відповідно до договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» та договору про відступлення права вимоги від 12 грудня 2011 року зареєстрованого за №5057-5058 право вимоги за кредитним договором №0 від 03 квітня 2008 року та за всіма забезпечувальними зобов`язаннями відступлено на користь ТОВ «Кей-Колект».

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору ТОВ «Кей-Колект» звернулось до Подільського районного суду із позовом про стягнення заборгованості з основного боржника та поручителя.

рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року по справі №758/14794/14-ц з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 3 989 601,23 грн та 3 654,00 грн судового збору.

На виконання судового рішення видані виконавчі листи.

На сьогоднішній день рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року по справі №758/14794/14-ц відповідачами не виконано.

З метою приведення позовних вимог у відповідність до норм чинного законодавства ТОВ «Кей-Колект» здійснено нарахування 3% річних на суму простроченого зобов`язання за вказаним рішенням в розмірі 252 970,72 доларів США.

Згідно розрахунку сума 3% річних нарахована на суму простроченого зобов`язання зі сплати заборгованості визначеної рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року по справі №758/14794/14-ц за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року становить 36 573,32 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ розміщеному на офіційному сайті станом на 02 листопада 2023 складає 1 326 349,73 грн.

Нарахування позивачем 3% річних з 01 травня 2017 року до початку дії в Україні режиму воєнного стану здійснено в межах загального строку позовної давності, оскільки з 01 травня 2020 року строк позовної давності продовжився в зв`язку із дією карантину, а з 01 липня 2023 року в зв`язку з дією воєнного стану.

11 квітня 2024 року від представниці ОСОБА_1 - адвокатки Кучерявої Т.А. надійшов відзив на позовну заяву.

В обґрунтування своїх заперечень, представник відповідача зазначає, що розрахунки суми 3% річних та інфляційних витрат за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року виходить за межі трирічного строку до моменту подачі такого позову, а саме за період з 2017 по 2021 роки не підлягають стягненню (пропущений строк позовної давності). За таких обставин у позивача строки позовної давності на стягнення цього виду стягнень грошових коштів, 3% річних та інфляційних витрат, за кредитним договором з боржника пропущено. Також позивачем не надано доказів щодо наявності підстав для стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 березня 2025 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» суму 3% річних у розмірі 1 326 349,73 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» витрати по сплаті судового збору у розмірі 19 895,25 грн в рівних частинах по 9 947,63 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , через представницю - адвокатку Кучеряву Тамару Анатоліївну, 12 травня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким змінити рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» суму 3% річних у розмірі 165 518,68 грн та 2 482,77 грн. судового збору в рівних частинах з кожного по 1 241,38 грн.

З позиції апелянта суд не врахував клопотання ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності щодо стягнення з боржника 3 % річних. Вважає, що розрахунок суми 3% річних та інфляційних витрат за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року виходить за межі трирічного строку до моменту подачі такого позову, а саме період з 2017 року по 2021 рік не підлягають стягненню. Фактично суд задовольнив стягнення 3% річних за всі 6 років, які діяли до введення в Україні воєнного стану.

Вважає, що позивач має право на стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, лише за останні 3 роки, що передували зверненню до суду з позовом, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 23 лютого 2023 року у справі №°911/3025/21.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 06 жовтня 2023 року строк за який він має право на стягнення штрафних санкцій складає три роки з 06 жовтня 2020 року.

Апелянт також вважає неправильним визначення грошової одиниці, яку варто застосовувати до стягнення 3% річних після стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року у справі №758/14794/14-ц , у іноземній валюті, адже за рішенням суду з боржника стягнуто заборгованість у національній валюті.

Тому застосовувати потрібно під час обрахування 3% річних саме від 3 989 601,23 грн у відповідності стягнутої суми боргу за рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року у справі №758/14794/14-ц, а не її доларовий еквівалент.

Додатково повідомила, що апелянт є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Кучерявою Тамарою Анатоліївною на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

30 червня 2025 року представник ТОВ «Кей-Колект» - адвокат Пилипенко С.В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апелянта, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду в суді апеляційної інстанції з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник позивача ТОВ «Кей-Колект» - адвокат Пилипенко Сергій Валентинович заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, що підтверджено відповідним поштовим повідомленням (т. 2, а.с. 105,107).

У судове засідання апелянт ОСОБА_1 не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджено відповідним поштовим повідомленням (т. 2, а.с. 106).

30 вересня 2025 року адвокатка Кучерява Т.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з представництвом інтересів іншої особи у іншій цивільній справи у Радомишльському районному суді Житомирської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Колегія суддів враховує, що розумні строки судового розгляду є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а невиправдано тривалий розгляд справи, без достатніх на те підстав, призводить до перебування сторін у стан правової невизначеності.

Виходячи з наведеного, колегія суддів враховуючи висновки Верховного Суду у справі №752/8103/13-ц від 24 жовтня 2024 року, у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неповажними причин неявки ОСОБА_1 та його представника у судове засідання, адже вказані у клопотанні причини не підтверджують неможливість прибуття у судове засідання 30 вересня 2025 року о 10-30, у т.ч. неможливість участі представника у режимі відеоконференції, з урахуванням призначення іншої справи до розгляду о 14-00 год, а неявку такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасників справи, з урахуванням категорії справи, строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення учасника апеляційного провадження, який з`явився у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 1 670 000 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2028 року та зобов`язувався сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором, відповідно до графіку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 03 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до якого вона зобов`язалася відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» за виконання ОСОБА_1 його зобов`язань, що виникли із кредитного договору, в повному обсязі, в тому числі за повернення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами, відшкодування можливих збитків, штрафних санкцій, передбачених кредитним договором.

Відповідно до договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» та договору про відступлення права вимоги від 12 грудня 2011 року зареєстрованого за №5057-5058 право вимоги за кредитним договором №0 від 03 квітня 2008 року та за всіма забезпечувальними зобов`язаннями відступлено на користь ТОВ «Кей-Колект».

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору ТОВ «Кей-Колект» звернулось до Подільського районного суду із позовом про стягнення заборгованості з основного боржника та поручителя.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року по справі №758/14794/14-ц з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 3 989 601,23 грн та 3 654,00 грн судового збору.

На виконання судового рішення видані виконавчі листи.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року по справі №758/14794/14-ц відповідачами не виконано.

Згідно розрахунку позивача сума 3% річних нарахована на суму простроченого зобов`язання зі сплати заборгованості визначеної рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року по справі №758/14794/14-ц за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року становить: 36 573,32 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ розміщеному на офіційному сайті станом на 02 листопада 2023 року складає 1 326 349,73 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог щодо неналежного виконання відповідачами зобов`язань та неспростування ними сум заборгованості перед позивачем.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може повною мірою погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Так, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18.

Таким чином, з ухваленням 09 лютого 2015 року Подільським районним судом м. Києва заочного рішення у справі №758/14794/14-ц, зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного фактичного виконання зобов`язання боржником.

При цьому, для правовідносин, які виникли між сторонами судове рішення у справі №758/14794/14-ц має преюдиційне значення (стаття 82 ЦПК України)

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 травня 2019 року у справ №572/1507/16-ц обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Ухвалюючи рішення у цій справі суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що позивач у 2014 році скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу до відповідачів щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 03 квітня 2008 року в гривневому еквіваленті, у зв`язку з чим з ухваленням 09 лютого 2015 року Подільським районним судом міста Києва заочного рішення у справі №758/14794/14-ц, валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування 3% річних має здійснюватися зі стягнутої у цьому рішенні суми заборгованості - 3 989 601,23 грн..

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За встановлених обставин, суд першої інстанції не виконав процесуальний обов`язок щодо перевірки та оцінки наданого позивачем розрахунку відповідальності за ст. 625 ЦК України, а тому помилково вважав наданий позивачем розрахунок правильним.

На підставі наведеного колегія суддів здійснює перерахунок самостійно.

Отже, 3% річних з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2023 року становить 576 797,96 грн = 3 989 601,23 грн x 3% x 1760 : 100.

Поряд з цим, суд першої інстанції правомірно виходив з відсутності підстав для застосування строків позовної давності до вимог ТОВ «Кей-Коллект» виходячи з наступного.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 12, набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.

Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення товариства до суду з позовом (січень 2024 року).

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до квітня 2017 року.

Висновки у постанові від 23 лютого 2023 року у справі №911/3025/21 Верховним Судом зроблено за інших правовідносин між сторонами і без врахування положень п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому є нерелевантними у цій справі.

Таким чином, до стягнення з відповідачів на користь ТОВ «Кей-Колект» підлягає 3% річних з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 576 797,96 грн.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню частково (43,49 %), з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4 326,22 грн.

Оскільки апелянт ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі Закону як особа з інвалідністю ІІ групи, а позовні вимоги товариства підлягають частковому задоволенню (43,49%), на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України ТОВ «Кей-Коллект» належить компенсувати сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 4 326,22 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністром України.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Кучерявою Тамарою Анатоліївною - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Менделєєва, буд. 12, оф. 94/1) 3% річних за період з 01 травня 2017 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 576 797 (п`ятсот сімдесят шість тисяч сімсот дев`яносто сім гривень) 96 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Менделєєва, буд. 12, оф. 94/1) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4 326 (чотири тисячі триста двадцять шість тисяч) 22 коп.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 4 326 (чотири тисячі триста двадцять шість тисяч) 22 коп. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністром України.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова