П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2025 року м. Київ

Справа № 761/43649/24

Провадження №22-ц/824/9305/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 01 жовтня 2025 року

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідачі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова

компанія «Дніпрофінансгруп», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Тертичної Людмили Леонідівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва 04 лютого 2025 року, ухваленого у складі судді Анохіна А.М., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», треті особи: ТОВ «Брайт Інвестмент», ОСОБА_2 , в якому просив визнати частково недійсним договір № GL48N718070_blank про відступлення права вимоги від 05.08.2020, укладений між ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в частині відступлення права вимоги майнових прав за кредитним договором № 82/П/05/2008-840 від 21.03.2008, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та позичальником ОСОБА_1 і за договором поруки б/н від 21.03.2008, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та поручителем ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що 21.03.2008 між ВАТ Комерційний банк «Надра» та позичальником ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 82/П/05/2008-840, за умовами якого банк надав позивальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення строковості та платності грошові кошти в сумі 155561,39 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 21.03.2008 між ВАТ КБ «Надра» та поручителем ОСОБА_2 було укладено договір поруки б/н, за умовами якого поручитель поручилась перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Позивач вказує, що в серпні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява ТОВ «Брайт Інвестмент» про заміну сторони стягувача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент» у справі № 2-2371/11 про солідарне стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованості в сумі 151931,64 доларів США.

З додатних документів до вказаної заяви позивачу стало відомо про наявність договору № GL48N718070_blank про відступлення права вимоги від 05.08.2020, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», відповідно до умов якого банком були передані усі права на користь товариства, зокрема, в частині майнових прав за кредитним договором № 82/П/05/2008-840 від 21.03.2008, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та позичальником ОСОБА_1 і за договором поруки б/н від 21.03.2008, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та поручителем ОСОБА_2 .

Крім того, 30.09.2020 року між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» було укладено договір № GL48N718070_ blank_01, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відступило на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» майнові права, в тому числі за договором, боржником за яким є ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором поруки його у встановленому законом порядку повідомлено не було. На момент укладення договору № GL48N718070_blank про відступлення права вимоги від 05.08.2020, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», існували обставини, що унеможливлювали відступлення права вимоги за кредитним договором, договором поруки та майнових прав на цінні папери.

Так, з огляду на відсутність факту передачі кредитної/юридичної справи від ПАТ «КБ Надра» до ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ Надра», а також за відсутності відомостей про облік кредитних коштів та цінних паперів, Фонд не мав у наявності документів та підстав продавати/відступати право вимоги за вказаним кредитним договором і договором поруки.

Крім того, позивач вказує, що оспорюваний договір, укладений між ФГВФО та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», - має ознаки договору факторингу, що заборонено чинним законодавством у правовідносинах, де однією стороною є споживач фінансових послуг - фізична особа.

Крім того, надання послуг з факторингу потребує отримання відповідної ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, ліцензії на право здійснення валютних операцій, однак, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» зазначених ліцензій не мало, а відтак товариство не мало право на укладання такого договору, що свідчить про недійсність такого договору.

Крім того, позивач вказує, що незаконно та неправомірно нарахована Фондом, як перехідним банком ПАТ «КБ Надра» сума заборгованості за кредитним договором була безпідставно збільшена, та обрахована за відсутності будь-яких первинних бухгалтерських документів кредитної/юридичної справи, невизнаний і не включений Фондом до ліквідаційної маси банку кредитний договір і договір поруки, як актив банку, було реалізовано за значно меншою вартістю, що свідчить про відмивання відповідачами коштів, отриманих злочинним шляхом, та порушення ними вимог чинного законодавства, що є злочином в розумінні закону.

Також позивач вказує, що на підставі недійсних договорів відступлення права вимоги за кредитним договором, на даний час три юридичні особи отримали можливість вимагати від позивача, як позичальника, та третьої особи, як поручителя, виконання зобов`язань за одним і тим же кредитним договором, що є неприпустимим та порушує права позивача.

Наведене в сукупності свідчить, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладено між відповідачами з порушенням вимог закону, в тому числі щодо суб`єктного складу договору факторингу, що, відповідно до ст. 203 ЦК України, зумовлює його недійсність.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.11.2024, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 04 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ФГВФО на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи: ТОВ «Брайт Інвестмент», ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним договором та договором поруки відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність оспорюваного правочину та підтверджували наявність порушеного права позивача його укладенням матеріали справи не містять, фактично позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав у правовідносинах, які склались між сторонами, а відтак суд вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Тертична Л.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не було зазначено прізвище та ініціали представника позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 адвоката Тертичної Л.Л.

Зазначає, що суд першої інстанції неповно виклав позицію позивача та заперечень відповідачі і третіх осіб, що звела суть справи нанівець.

Вказує, що суд першої інстанції в рішенні не зазначив інформацію щодо оскарження рішення суду першої інстанції, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду

Зазначає, що суд першої інстанції не встановив, які саме майнові права були відступлені від Фонду - відповідача 2 до ТОВ - відповідача 1.

Зауважує, що висновки суду першої інстанції про те, що доказів на підтвердження того, що електронні торги відбулись із порушенням вимог закону, матеріали справи не містять, та стороною позивача суду надано не було спростовуються матеріалами справи, зокрема: майнових прав на цінні папери як активу банку станом на 05.08.2020 р. - на дату відступлення, у Фонду не існувало.

Вказує, що суд вийшов за межі заявлених вимог позивача, оскільки зазначає про непогодження позивача з розміром заборгованості, при тому суд першої інстанції не вказує про який розмір і якої заборгованості йдеться, однак позивач у позові не ставив перед судом питання щодо непогодження із розміром будь-якої заборгованості, адже таке питання не є предметом спору.

У відзивах на апеляційну скаргу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Брайт Інвестмент» заперечували проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, що суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

В судовому засіданні представник ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» адвокат Сердійчук О.Л. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , відповідач Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра», треті особи ОСОБА_4 , ТОВ «Брайт Інвестмент» в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Від адвоката Тертичної Л.Л. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 та їх представника Тертичної Л.Л .

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 та їх представника Тертичної Л.Л., відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра», третьої особи ТОВ «Брайт Інвестмент».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 21.03.2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «КБ «Надра», і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 82/П/05/2008-840, відповідно до умов якого позивачу був наданий кредит у розмірі 155561,39 доларів США, та, останній, зобов`язався повернути суму кредиту до 18.03.2033 року, сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 13,89 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки б/н від 21.03.2008, за умовами якого третя особа поручилась перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.02.2011 у справі № 2-2371/11, позовну заяву Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, було задоволено. Стягнуто із відповідачів солідарно на користь Відкритого акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 82/П/05/2008-840 від 21.03.2008 року в розмірі 151931,64 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 1494941,94 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700,00 грн. та витрати по сплаті витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120, 00 грн., а всього 1496761,94 грн.

Доказів належного виконання зазначеного рішення суду, а також належного виконання умов договору в частині сплати на користь банку коштів, матеріали справи не містять.

Крім того, встановлено, що відповідно до постанови Правління НБУ від 04 червня 2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних далі - Фонд) було прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Станом на дату розгляду справи, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ПАТ «КБ «Надра» перебуває в стані припинення.

22.05.2020 року були проведені відкриті торги (аукціон) активів з передачі прав вимог та інших майнових прав за кредитними договорами ПАТ «КБ «Надра».

05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року, між ПАТ КБ "Надра" та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір № GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за кредитним договором № 82/П/05/2008-840 від 21.03.2008 року та договором поруки б/н від 21.03.2008 року.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Відповідно до матеріалів справи, за договором про відступлення права вимоги № GL48N718070 від 05 серпня 2020 року, право вимоги за кредитним договором передано ПАТ «КБ «Надра» відступило на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право грошової вимоги за кредитними договорами та іпотечними договорами, що з ними пов`язані, а ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло права вимоги ПАТ «КБ «НАДРА» до відповідних позичальників та заставодавців, поручителів, у тому числі і до позивача.

Так, за умовами вказаного договору про відступлення прав вимоги сторони, керуючись статтями 6, 512, 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону від 05 серпня 2020 року № UA-EA-2020-05-12-000017-b,

Згідно умов договору відступлення права вимоги, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло повноважень кредитора за зобов`язаннями ОСОБА_1 згідно кредитного договору № 82/П/05/2008-840 від 21 березня 2008 року.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Між тим матеріалами справи не доведено, які права та законні інтереси ОСОБА_1 порушено укладеним договором відступлення права вимоги за кредитним договором.

Сторонами під час укладення договору відступлення права вимоги № GL48N718070 від 05 серпня 2020 року дотримані всі аспекти, встановлені цивільним та господарським законодавством для такого виду договору, вказаний предмет, ціна та строк, правочин вчинено у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання.

Також, первісним кредитором у зобов`язанні були передані ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для виконання боржником своїх зобов`язань. В свою чергу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» здійснено повідомлення боржника (позивача) про укладення договору права вимоги та відступлення прав за кредитним та іпотечним договором до нового кредитора. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» надало підтвердження здійснення оплати за відступлення права вимоги за кредитними договорами.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Отже, якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 ЦК України)» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968116, постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.10.2019 у справі №910/1373.1/18, постанови Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 916/144/17, від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, від 11.12.2019 у справі № 127/8772/17-ц).

Відповідно до положень матеріального права договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначених договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

У постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106). При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги».

Апеляційний суд враховує, що положення нормативно-правових актів, які регулюють процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанови Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19, від 08 лютого 2023 року у справі № 761/11546/21).

Відповідно до п. 6. ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні), шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Пунктом 1 Розділу VI Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються», зареєстрованого в МЮ України 20.03.2016 за № 606/28736, визначено, що на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, що ліквідується: основні засоби; майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу; майно банку, щодо обороту якого встановлене обмеження, дебіторська заборгованість; права вимоги.

Пунктом 2 Розділу VI Положення щодо організації продажу визначено, що продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через ЕТС (електронну торгову систему).

Таким чином, активи банку, які включені до ліквідаційної маси підлягають продажу на відкритих торгах (аукціоні).

Отже, спірний договір було укладено у відповідності до вимог п. 6. ст. 51 згаданого Закону й за результатами проведеного електронного аукціон за борговими зобов`язаннями ОСОБА_1 продано саме право вимоги, як то визначено п.1 Розділу VI Положення № 606/28736.

Установлено, що на аукціоні, який відбувся 22 травня 2020 року, було продано Кредитний портфель, (лот GL48N718070), до якого входило і право вимоги за кредитним договором № 82/П/05/2008-840від 21 березня 2008 року.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини третьої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Установлено, що договір відступлення права вимоги від 22 травня 2020 року № GL48N718070, сторонами якого є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ПАТ «КБ «Надра», укладений на підставі діючої кон`юнктури ринку ціноутворення вартості непрацюючих кредитів ПАТ «КБ «Надра», про що здійснено погодження з профільними департаментами ПАТ «КБ «Надра» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на підставі чого укладено договір відступлення права вимоги.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про те, що оспорюваний договір № GL48N718070 від 05 серпня 2020 року про відступлення прав вимоги за своєю правовою природою є саме договором відступлення права вимоги, а не факторингу, а стороною цього договору могла виступати будь-яка юридична особа. Зазначений правочин за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України.

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

Таким, чином апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки вказаний договір за правовою природою є договором купівлі продажу права вимоги а не договором факторингу наявність ліцензії не обов`язкової для купівлі права вимогу у банківської або іншої установи.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно виклав позицію позивача та заперечень відповідачі і третіх осіб, що звела суть справи нанівець, оскільки дослідивши матеріали справи суд дійшов до висновку, про те, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив та виклав аргументи сторін у справі та надав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в рішенні не зазначив інформацію щодо оскарження рішення суду першої інстанції, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції, є необґрунтованими, оскільки в резолютивній частині судового рішення зазначено порядок оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що доказів на підтвердження того, що електронні торги відбулись із порушенням вимог закону, матеріали справи не містять, та стороною позивача суду надано не було спростовуються матеріалами справи, зокрема: майнових прав на цінні папери як активу банку станом на 05.08.2020 року - на дату відступлення, у Фонду не існувало, є необґрунтованими, оскільки право майнової вимоги до цінних паперів було прописано в кредитному договорі № 82/П/05/2008-840від 21 березня 2008 року , а тому право вимоги цінних паперів є невід`ємною вимогою від вказаного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу відзиви відповідачів не надходили та відповідно таких процесуальних документів позивач не отримував, а тому відповіді не надавав. Суд першої інстанції допустив грубі порушення процесуальних норм закону та права позивача на справедливий суд, що не можна вважати суддівською помилкою - незаконний розгляд справи відбувся умисно свідомо в порушення принципів цивільного судочинства, також відзиви були подані з пропуском строку який було визначено судом першої інстанції, є необґрунтованими.

Відповідно до матеріалів справи а саме Список «Рр-1356/2024» згрупованих відправлень Укрпошта експрес, відзив ФГВФО було направлено на адреси усіх учасників справи (т.1 а.с. 141).

Також відповідно до матеріалів справи відзив ТОВ «Дніпрофінансгруп» було направлено усім учасникам справи, що підтверджується Списком «1227/2/Б» згрупованих відправлень Укрпошта експрес (т.1 а.с.161).

Таким чином направлення відзивів ФГВФО та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» підтверджується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив, які саме майнові права були відступлені від Фонду - відповідача 2 до ТОВ - відповідача 1, є необґрунтовані, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів, та фінансових поручителів, зокрема за кредитним договором № 82/П/05/2008-840від 21 березня 2008 року, а тому судом було встановлено, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло всі права вимоги, що встановлені кредитним договором.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що дійсно судом першої інстанції не було зазначено прізвище та ініціали представника позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 адвоката Тертичної Л.Л.

Водночас апеляційний суд зауважує, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог стало положення чинного законодавства.

Не може бути скасованим судове рішення, яке є правильним по суті та відповідає вимогам закону, виключно з формальних підстав.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства».

Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Оскільки порушення процесуального права у вигляді не зазначення прізвища та ініціалів представника позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 адвоката Тертичної Л.Л., не призвело до порушення засад цивільного судочинства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування по суті правильного судового рішення лише з формальних підстав.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Шевченківського районного суду м. Києва 04 лютого 2025 року- без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тертичної Людмили Леонідівни -залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва 04 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна