ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року

м. Київ

Справа № 212/1757/23

Провадження № 61-14285св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяна Миколи Степановича на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року в складі колегії суддів Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 51 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У ніч з 01 на 02 жовтня 2022 року, в момент перебування в будинку відповідачів, яким вказане домоволодіння надавалось в оренду, відбулась пожежа. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у момент виникнення пожежі втекли, рятувальників на місце пожежі викликали сусіди.

Згідно з актами про пожежу та звітами про ймовірну причину виникнення пожежі, складеними Державною пожежно-рятувальною частиною № 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій України у Дніпропетровській області (далі - ДПРЗ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області) найбільш ймовірною причиною пожежі є «виникнення горіння внаслідок необережного поводження з вогнем».

Згідно з висновком судового будівельно-технічного експертного дослідження від 28 листопада 2022 року № 56-22 розмір матеріальної шкоди, завданої об`єктам дослідження внаслідок пожежі, а саме: житловому будинку, сауні, альтанці, навісу, гаражу, господарчій споруді, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 становить 1 477 525,00 грн, які позивачка просила стягнути солідарно з відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

02 квітня 2024 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 1 477 525,00 грн майнової шкоди, завданої внаслідок пожежі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

18 червня 2024 року додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 999,00 грн з кожного.

Судові рішення мотивовані тим, що пожежа виникла на території домоволодіння позивача під час перебування там відповідачів як користувачів домоволодіння, найймовірніше в результаті неправильного поводження з вогнем. Відповідачі, як користувачі домоволодіння, зобов`язані були вживати всіх необхідних та обачливих заходів, щоб не створити ризик пошкодження майна позивача та не допустити можливості настання негативних наслідків для оточуючих від користування ними орендованою власністю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

24 вересня 2024 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2024 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд керувався тим, що позивачка не надала доказів причинного зв`язку між діями відповідачів, пожежею та заподіяною пожежею шкодою, відповідної експертизи для можливості встановлення дійсної причини пожежі у справі проведено не було, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Касьян М. С. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, в якій просить її скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 квітня 2024 року залишити в силі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду:

- від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17, від 15 липня 2021 року в справі № 520/4080/16, від 27 жовтня 2021 року в справі № 461/484/18, від 09 лютого 2022 року в справі 161/7881/20, про те, що аналіз норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди;

- від 06 червня 2018 року в справі № 369/2178/16-ц, від 06 червня 2019 року в справі № 286/2210/16-ц, від 01 квітня 2021 року в справі № 464/5150/16-ц, від 22 квітня 2021 року в справі № 465/6125/16-ц, про те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Представник позивачки вказав, що відповідачі визнали обставини, які були вказані в позовній заяві, але не погодилися з позовними вимогами. Апеляційний суд зробив помилковий висновок, що позивачка не довела причинного зв`язку між діями відповідачів, пожежею та заподіяною шкодою, оскільки в суді першої інстанції було встановлено, що відповідачі користувалися домовололінням з 12 год дня 01 жовтня 2022 року, зокрема лазнею, самостійно додавали в плиту горючі матеріали та підтвердили, що пожежа сталася в кімнаті, де була розташована плита.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник відповідачів - адвокат Ковальов О. О. зазначив, що в справі відсутній висновок, який би визначив точну причину пожежі, позивачкою не доведено причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою й не встановлено заподіювача шкоди. Висновки апеляційного суду узгоджуються з постановами Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 463/1258/22.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51 кв. м на підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І. І., зареєстрованого в реєстрі за № 2923.

Згідно з актом про пожежу від 02 жовтня 2022 року, складеним комісією у складі фахівців відділу забезпечення заходів з попередження надзвичайних ситуацій Криворізького району центру забезпечення діяльності ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, пожежа у будинку за адресою: АДРЕСА_1 виникла 01 жовтня 2022 року о 22 год. 21 хв., 02 жовтня 2022 року о 00 год. 50 хв. пожежу ліквідовано.

В указаний час у домоволодінні перебували відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 разом із друзями.

Відповідно до складеного 28 листопада 2022 року висновку експерта № 56-22 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за заявою ОСОБА_5 від 06 жовтня 2022 року вартість завданої майнової шкоди житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням податку на додану вартість склала 1 477 525,00 грн. Вказано, що пожежею збитки спричинені житловому будинку, сауні, альтанці, навісу, гаражу господарчої споруди.

Актом про пожежу від 02 жовтня 2022 року встановлено, що внаслідок пожежі було знищено будівля сауни (дах, стіни, вікна, двері, меблі та техніка), кондиціонер у житловому будинку, мийка з шафою. Також пошкоджень зазнали: дах житлового будинку, стіну другого поверху, вікна, труби, альтанка, дах літної кухні, дах сараю, покриття житлового будинку.

Згідно з актами про пожежу та звітами про ймовірну причину виникнення пожежі, складеними Державною пожежно-рятувальною частиною №3 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, найбільш ймовірною причиною пожежі стало «виникнення горіння внаслідок необережного поводження з вогнем».

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Під час оспорювання або невизнання права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У розумінні цієї статті збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме собою є основною підставою для їх відшкодування.

За правилами частини першої статті 1166 ЦК України, що регламентує загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, яке включає в себе: шкоду, протиправне діяння особи, яка її заподіяла, причинний зв`язок між ними та вину заподіювача шкоди.

У правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди (див. постанову Верховного Суду від 25 вересня 2019 року в справі № 562/2502/16-ц).

Відповідно до статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними (постанова Верховного Суду від 28 липня 2025 року в справі № 161/22270/23).

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанови Верховного Суду від 03 квітня 2024 року в справі № 372/3527/18, від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Аналогічне положення відтворено у частині четвертій статті 319 ЦК України.

За положеннями статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями статей 151, 156, 177 ЖК України громадяни (власники, наймачі, члени їх сімей) зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.

У статті 2 Кодексу цивільного захисту України визначено, що пожежа - це неконтрольований процес горіння, внаслідок якого знищується або пошкоджується майно, природні ресурси, а також виникають небезпечні чинники, що створюють загрозу життю та здоров`ю людей, тварин, негативно впливають на навколишнє природне середовище.

Пожежна безпека - стан захищеності життя та здоров`я людини, майна, навколишнього природного середовища від пожеж, що характеризується досягненням прийнятного рівня ризику виникнення пожежі.

Відповідно до частини шостої статті 55 Кодексу цивільного захисту України обов`язок із забезпечення пожежної безпеки в жилих приміщеннях державного, комунального, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів покладається на квартиронаймачів і власників квартир, а в жилих приміщеннях приватного житлового фонду та інших спорудах, приватних житлових будинках садибного типу, дачних і садових будинках з господарськими спорудами та будівлями - на їх власників або наймачів, якщо це обумовлено договором найму.

У пункті 3.7.2 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України питань житлово-комунального господарства України від 17 травня 2005 року № 76, забезпечення пожежної безпеки в жилих будинках покладається на власників цих будинків або на уповноважені ними органи, а в жилих приміщеннях (квартирах) також і на їх власників, наймачів (орендарів). Взаємні зобов`язання власника будинку, власника, наймача (орендаря) жилого приміщення щодо забезпечення пожежної безпеки повинні визначатися договором. Забезпечення пожежної безпеки в інших окремо розташованих на прибудинковій території спорудах і гаражах покладається на їх власників.

Відповідно до пункту 12.2 розділу ІІ Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 грудня 2014 року № 1417, у лазні сухого жару (сауни) необхідно утримувати у справному стані перфоровані сухотруби, підключені до внутрішнього водопроводу, ручний пуск яких можна здійснювати від пристроїв, встановлених за межами парильного відділення.

Згідно із пунктом 12.7 вказаних Правил у приміщеннях саун забороняється: експлуатувати піч з відключеним або несправним терморегулятором; користуватися електронагрівальними побутовими приладами поза спеціально обладнаними місцями; залишати без нагляду включені в електромережу електронагрівники, печі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За обставинами даної справи в житловому будинку, який на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , сталася пожежа, яка, відповідно актів про пожежу та звітів про ймовірну причину виникнення пожежі, складених Державною пожежно-рятувальною частиною № 3 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області найбільш ймовірно сталась через «виникнення горіння внаслідок необережного поводження з вогнем».

Водночас у матеріалах справи відсутній висновок, який би визначав точну причину пожежі.

Отже, в процесі розгляду справи позивачка не довела причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2024 року в справі № 372/3527/18, в якій причина пожежі була встановлена висновками експертного дослідження.

Під час розгляду справи ані позивач, ані його представник з клопотаннями про витребування необхідних доказів, проведення експертизи до суду не зверталися, позовні вимоги обґрунтовували висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи за заявою ОСОБА_5 про визначення вартості завданої майнової шкоди та звітом, складеним Державною пожежно-рятувальною частиною № 3 ДПРЗ ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області, яким визначено лише ймовірну причину виникнення пожежі. Вважали, що в справі доведено вину відповідачів у спричиненні пожежі та заподіянні пожежею шкоди майну позивачці.

На підставі наведеного колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів причинного зв`язку між діями відповідачів, пожежею та заподіяною пожежею шкодою. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами частин другої, третьої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону (постанова Верховного Суду 07 серпня 2024 року в справі № 725/5693/21, від 21 червня 2024 року в справі № 134/743/22 ).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень(постанова Верховного Суду від 29 липня 2025 року в справі № 288/1595/13).

Посилання в касаційних скаргах на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду в постановах від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17, від 15 липня 2021 року в справі № 520/4080/16, від 27 жовтня 2021 року в справі № 461/484/18, від 09 лютого 2022 року в справі № 161/7881/20, від 06 червня 2018 року в справі № 369/2178/16-ц, від 06 березня 2019 року в справі № 286/2210/16-ц, від 01 квітня 2021 року в справі № 464/5150/16-ц, від 22 квітня 2021 року в справі № 465/6125/16-ц,є безпідставним, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

У справі № 648/2035/17, на яку посилається заявник в касаційній сказі, суди виснували про наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення на підставі належних та допустимих доказі (висновок за результатами клініко-експертної комісії Департаменту охорони здоров`я обласної державної адміністрації від 03 серпня 2016 року; висновок судово-медичної експертної комісії ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» від 23 січня 2020 року № 274/19).

У справі № 520/4080/16 Верховний Суд виснував, що доводи позивача в частині стягнення з відповідачів відшкодування майнової шкоди не підтверджені жодними доказами, а посилання на висновки експерта від 30 листопада 2016 року суди оцінили критично, оскільки ними не доведено зазначеного розміру відшкодування шкоди.

У справі № 461/484/18 позивач не надав до суду жодного доказу щодо розміру заподіяної йому майнової шкоди (відновлювального ремонту), доводи в цій частині зводилися до приблизних розрахунків витрат. Долучені позивачем товарні чеки за купівлю засобів медичного вжитку не є належними доказами майнової шкоди, оскільки товарні чеки є безіменними, датовані 2019 роком.

У справі № 161/7881/20 встановлено, що висновком експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 10 травня 2017 року № 239-2016/о встановлено факт неналежного виконання працівником відповідача своїх професійних обов`язків, що стало причиною несвоєчасного встановлення правильного клінічного діагнозу та, відповідно, несвоєчасного надання медичної допомоги, що в подальшому призвело до тяжких наслідків для хворого, а саме його смерті, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

У справі 369/2178/16-ц відповідно до висновку Дослідно-випробувальної лабораторії 5 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України в Київській області (м. Бровари) від 12 січня 2016 року причиною пожежі у вказаному будинку було виникнення горіння, внаслідок передачі тепла від розігрітих (розжарених) до більш високої температури конструктивних елементів димовивідної труби опалювальної печі (каміну) житлової квартири, власником якої є відповідач. Причиною таких наслідків займання є недотримання вимог ДБН В.2.5-67:2013 щодо монтажу димовивідного каналу опалювальної печі (каміну) житлової квартири. Тобто причиною пожежі стали саме конструктивні недоліки печі (каміну), яка знаходиться у належній відповідачу частині будинку, а не дії будь-кого під час експлуатації вказаної печі, тому незалежно від того, хто був її користувачем на момент виникнення пожежі, відповідальність за завдану позивачу майнову та моральну шкоду повинен нести саме власник такого майна.

У справі № 286/2210/16-ц встановлено, що пожежа виникла на території домогосподарства відповідача внаслідок загоряння соломи, яка була складована впритул до господарської споруди, належної позивачу, що є порушенням Правил пожежної безпеки в Україні, чинних на час виникнення спірних правовідносин, зокрема підпункту 7.9.2.3 названих Правил.

У справі № 464/5150/16-ц суди виснували, що саме комунальне підприємство як балансоутримувач багатоквартирного будинку повинен провести ремонт труби зворотної подачі системи опалення та нести відповідальність за спричинення майнової шкоди власнику квартири внаслідок прориву труб центрального опалення.

У справі № 465/6125/16-ц з огляду на встановлені обставини справи щодо виконання відповідачем робіт зі встановлення твердопаливного котла в належному позивачу будинку, у якому після виконання таких робіт сталася пожежа у зв`язку з порушенням правил пожежної безпеки під час влаштування димаря, саме відповідач мав доводити у суді відсутність його вини у заподіянні шкоди майну позивача, спростувати розмір заподіяної майнової та моральної шкоди.

Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилаються заявники в касаційних скаргах, є подібними обставинам справи, що переглядається.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain), пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 137, 141, 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяна Миколи Степановича залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська