Провадження № 22-ц/4808/1215/25
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Максюти І.О.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 червня 2025 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Домбровської Г. В. у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ПСК «Універсальна торгова база» Івано-Франківської облспоживспілки», про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

01 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи ПСК «Універсальна торгова база» Івано-Франківської облспоживспілки, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

зобов`язати відповідача передати позивачу підйомник 2-х стоячий 4т, електрогідравлічний, вартість 1650 доларів США (еквівалент до гривні 46 200,00 грн.) в технічно справному стані, передати Позивачу пневматичну систему вартістю 2662,00 грн., комплектуючі частини (кран, накидні гайки, фільтр) для системи опалення вартістю 3078,00 грн.;

зобов`язати відповідача передати позивачу камеру для покраски автомобілів вартістю 600 доларів США;

стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, які затрачені для придбання матеріалів, необхідних для ремонту приміщення, для реставрації столярного столу, а також на матеріали, пов`язані із встановленням електрообладнання на загальну суму 10 000,00 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 174 145,00 грн. за проведення по усній домовленості підрядних робіт, пов`язаних із ремонтом приміщення, встановлення підйомників вантажопідйомністю 3,5 т та 4 т, пов`язаних із монтажем пневматичної системи, електрообладнання, переобладнанням димоходу, пов`язані із ремонтом слюсарного столу, монтажем покрасочної камери, пов`язаних із встановленням системи для опалювального котла а також установку самого котла та нагрівних елементів;

стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 з метою заволодіння майном та використання найманої праці запропонував позивачу створити власний бізнес шляхом відкриття станції технічного обслуговування по АДРЕСА_1 . Щодо створення та реєстрації спільного підприємства, до якого увійдуть два засновники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідач переконував позивача про передчасність такого та створення підприємства у майбутньому.

На усну пропозицію ОСОБА_2 позивач придбавав за власний кошт відповідне майно: підйомник 2-х стоячий 3,5т, електрогідравлічний, вартість 1650 доларів США (еквівалент до гривні 46 200,00 грн.), підйомник 2-х стоячий 4т, електрогідравлічний, вартість 1650 доларів США (еквівалент до гривні 46 200,00 грн.), в тому числі масло гідравлічне (дані підйомники оплачувалися по половині позивачем та відповідачем); спільно з ОСОБА_3 позивач придбав слюсарний стіл. Для облаштування офісного приміщення позивачем було придбано особисто фарбу білого кольору 10 л, лінолеум, комплектуючі для монтування пневматичної системи вартістю 2622,00 грн., комплектуючі частини (кран, накидні гайки, фільтр) для системи опалення вартістю 3078,00 грн., плівку, фільтри, само різи, дюбеля, електричні лампи, тримачі для ламп; змонтовано камеру для фарбування автомобілів вартістю 600,00 доларів США. Позивач з незначною допомогою відповідача особисто монтував електропідйомники. За власні кошти ремонтував невелике приміщення площею 3 до 16 м2, встановлював електрообладнання, додаткове освітлення, переобладнував заїзд на яму, монтував пневматичну систему, установлював опалювальний котел, купуючи для цього необхідні матеріали, крани, перехідники, муфти; встановлював димохід. Вважає, що ФОП ОСОБА_2 використав його працю без належного оформлення та в подальшому відмовився створювати спільне підприємство.

Посилаючись в якості правових підстав позову на норми цивільного законодавства щодо договору підряду, договору купівлі-продажу, статті 22,23 Цивільного кодексу України, позивач просив стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоду, завдану його неправомірними діями, а також зобов`язати відповідача повернути позивачу підйомник 2-х стоячий 4т, електрогідравлічний, вартість 1650 доларів США (еквівалент до гривні 46 200,00 грн.) в технічно справному стані, передати позивачу пневматичну систему вартістю 2662,00 грн., комплектуючі частини (кран, накидні гайки, фільтр) для системи опалення вартістю 3078,00 грн.; камеру для фарбування автомобілів вартістю 600 доларів США.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 червня 2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ПСК «Універсальна торгова база» Івано-Франківської облспоживспілки», про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 підйомник 2-х стоячий 4т, електрогідравлічний LAUNCH TLT-240SB (TLT-240SB-380) та камеру для покраски автомобілів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору розмірі 1431,47 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 700,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, які затрачені на придбання матеріалів, необхідних для ремонту приміщення, для реставрації столярного столу, а також на матеріали, пов`язані із встановленням електрообладнання, на загальну суму 10 000 грн; стягнення з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 174 145 гривень за проведення по усній домовленості підрядних робіт пов`язаних із ремонтом приміщення, встановлення підйомників вантажопідйомністю 3,5т та 4т, пов`язаних із монтажем пневматичної системи, електрообладнання, переобладнанням димоходу, пов`язані із ремонтом слюсарного столу, монтажем покрасочної камери, пов`язаних із встановленням системи для опалювального котла, а також установку самого котла та нагрівних елементів; стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн, а також в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Апелянт вказує на неправильний висновок суду першої інстанції про те, що ПСК «Універсальна торгова база» Івано-Франківської облспоживспілки повинно було бути залучено до участі у справі в якості відповідача. Однак, як зазначає ОСОБА_1 , в даному випадку судом не враховано ту обставину, що між ОСОБА_2 та ПСК «Універсальна торгова база Івано-Франківської облспоживспілки» укладено договір оренди від 01.01.2022 р.. Тобто правовідносини між даними сторонами регулюються іншими нормами права, і позивач не є стороною даного договору. Фактично ОСОБА_2 на момент подання пропозиції щодо створення власного бізнесу вже був ФОП та мав укладений договір оренди приміщення площею близько 400 кв.м. та здійснював підприємницьку діяльність. Позивач мав договірні відносини щодо ремонту орендованого приміщення тільки з відповідачем.

Апелянт всі ремонтні роботи в приміщенні, а також основні задачі по облаштуванню, установці та налаштуванні потрібного обладнання здійснював практично сам. Вказує, що для ремонту легкових автомобілів було придбано: підйомник 2-х стоячий 3,5т, електрогідравлічний, вартість 1600 доларів США (еквівалент до гривні 44800 грн.) в тому числі мастило гідравлічне 10л, ціна 750 грн (придбано спільно затративши грошові кошти по 800 доларів кожний); підйомник 2-х стоячий 4т, електрогідравлічний, вартість 1650 доларів США (еквівалент придбано до гривні 46200 грн.,) в тому числі мастило гідравлічне 10л, ціна 840 грн (придбано особисто позивачем). Спільно з ОСОБА_2 в кінці липня 2020р. було придбано слюсарний стіл, який апелянт відновлював сам за власні кошти. Вказує, що для влаштування офісного приміщення ним було придбано фарбу, лінолеум та проведено ремонтні роботи площею 16 кв.м. Також було придбано за власні кошти комплектуючі для монтування пневматичної системи вартістю 2662,00 грн, комплектуючі частини (кран, накидні гайки, фільтр) для системи опалення вартістю 3078,00 грн, яка була змонтована апелянтом особисто. Крім того було придбано матеріали, в тому числі плівка - 2277 грн, фільтри - на суму 4250 грн, саморізи, дюбеля на суму 797 грн, електричні лампи, тримачі для ламп на суму 3510 грн та змонтовано камеру для покраски автомобілей вартістю 600 доларів США.

ОСОБА_1 вказує, що відповідач не мав жодного наміру на здійснення спільної підприємницької діяльності, а витрачені позивачем кошти використав у власних цілях, тому в даному випадку ОСОБА_2 є належним відповідачем.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то судом першої інстанції не враховано всі факти, які вплинули на психоемоційний стан, що призвело до різкого погіршення здоров`я позивача та великих моральних страждань. Апелянт зазначає, що перебуває у постійному стресі. Крім того, даними діями відповідач призив його честь та гідність, постраждала його репутація.

Також вказує на порушення судом норм цивільно-процесуального законодавства при встановленні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Просить оскаржене рішення змінити, позов задовольнити повністю. Стягнути з відповідача на користь позивача грошових коштів, які затрачені на придбання матеріалів необхідних для ремонту приміщення, для реставрації столярного столу, а також на матеріали пов`язані із встановленням електрообладнання на загальну суму 10 000 грн; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 174 145 гривень за проведення по усній домовленості підрядних робіт пов`язаних із ремонтом приміщення, встановлення підйомників вантажопідйомністю 3,5т та 4т, пов`язаних із монтажем пневматичної системи, електрообладнання, переобладнанням димоходу, пов`язані із ремонтом слюсарного столу, монтажем покрасочної камери, пов`язаних із встановленням системи для опалювального котла, а також установку самого котла та нагрівних елементів; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн, а також відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Шунтов О.М. подав відзив на апеляційну скаргу, вважає її безпідставною, необґрунтованою, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи, а тому вона не підлягає до задоволення.

Відповідач підтверджує той факт, що між ним і позивачем була домовленість щодо придбання двох підйомників, і вони були придбані спільно ще в 2020 році. За власні кошти відповідач здійснював монтаж підйомників, брав інструменти та обладнання в оренду для виконання робіт, а також залучив людей для виконання монтажу, що було підтверджено свідками в суді першої інстанції. Жодних домовленостей щодо створення спільного підприємства, договору про спільну діяльність не було, тому жодні дії щодо реєстрації не вчинялися. Окрім цього позивач міг зареєструвати ФОП чи юридичну особу самостійно, однак він не мав бажання цього робити, оскільки не хотів сплачувати податки, орендну плату, комунальні платежі, а хотів використати відповідача, так як він був зареєстрований як ФОП.

Відповідач зазначає, що сплачував податки, орендну плату, комунальні платежі, інші витрати по утриманні приміщення, яке знаходиться в м.Івано-Франківську по вул.Чорновола, 157, а позивач використовував орендоване ним приміщення для своїх цілей, здійснював ремонт автомобілів своїх клієнтів.

Відповідач зазначає, що в серпні 2022 року він з позивачем вирішив всі питання мирним шляхом. Однак у серпні 2023 року позивач заявив, що нібито відповідач чинить перешкоди в користуванні майном.

Відповідач зазначає, що він визнав позов в частині повернення камери для фарбування, а також, що готовий повернути кошти за електропідйомник в сумі, за яку його придбано (46 200,00 грн), незважаючи на те, що підйомнику вже 4 роки і він неодноразово ремонтувався, ряд деталей в ньому замінено.

Необгрунтованими та безпідставними є твердження позивача, що відповідач незаконно використовував його працю, оскільки жодних домовленостей щодо оформлення трудового чи цивільно-правового договору не було, натомість позивач використовував орендоване відповідачем приміщення і заробляв кошти ремонтом автомобілів, не сплачуючи жодних податків.

Щодо тверджень позивача про стягнення коштів на придбання матеріалів та здійснення ремонту приміщення, просить врахувати, що у даному випадку договір підряду не укладався, кошторис не погоджувався, позивач не виступав підрядником. Більше того, позивач такий договір мав би укладати, узгоджувати кошторис, отримати дозвіл на проведення ремонту саме з власником приміщення, яке знаходиться в АДРЕСА_1 . Долучені квитанції, чеки не є належними та допустимими доказами в розумінні ст.77 ЦПК України, оскільки відсутній договір підряду чи надання послуг, не вказано хто є покупцем/замовником, а тому не можуть підтвердити, на виконання яких робіт були придбані матеріали і де вони виконувалися.

У даній справі, позивач якщо і придбавав матеріали та здійснював ремонт, то це він робив з власної ініціативи, добровільно, без примусу, за відсутності договірних відносин, а також будь-яких інших зобов`язань та правових підстав, а отже його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною, оскільки згодом вимагає повернення цих коштів.

Також відповідач вважає законним рішення суду першої інстанції щодо відмови в стягненні моральної шкоди, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В даному випадку жодної шкоди позивачу відповідач не завдав, спір стосується витребування майна і стягнення коштів.

Просить оскаржене рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 8000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідач до апеляційного суду не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Хоптія М.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представника відповідача адвоката Шунтова О.М., вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснює діяльність за адресою по АДРЕСА_1 , де знаходиться станція технічного обслуговування.

Складські приміщення за адресою по АДРЕСА_1 орендуються ОСОБА_2 у орендодавця ПСК «Універсальна торгова база» Івано-Франківської облспоживспілки на підставі Договору оренди від 01.01.2022 року (том 1, а.с. 101-104).

В позовній заяві позивачем зазначено, що на усну пропозицію ОСОБА_2 він придбавав за власний кошт відповідне майно, самостійно здійснював фізичні дії щодо його монтування, ремонту та облаштування приміщень з метою створення умов для роботи станції технічного обслуговування, власниками якої мали бути позивач та відповідач. Вважав, що ФОП ОСОБА_2 використав його працю без належного оформлення та в подальшому відмовився створювати спільне підприємство.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано суду:

копію товарного чека №1006098 від 20.03.2020 року (том 1, а.с.10), в якому покупцем зазначено ОСОБА_1 ; товар підйомник 2-х стоячий 3,5 т, електрогідравлічний, вартість 44 800,00 грн.; форма оплати готівкою при отриманні.

копію товарного чека №1008095 від 08.09.2020 року (том 1, а.с.11), в якому покупцем зазначено ОСОБА_1 ; товар підйомник 2-х стоячий 4 т, електрогідравлічний, вартість 46 200,00 грн.; форма оплати готівкою при отриманні.

Підписів відповідних осіб, печатки вказані товарні чеки не містять.

Стосовно спірної камери для фарбування автомобілів вартістю 600 доларів США, сторони пояснили суду, що вказана камера являє собою дерев`яну конструкцію, змонтовану позивачем, куди повинен заїжджати транспортний засіб для його фарбування.

Відповідач в цій частині позову не заперечив, зазначивши, що позивач у будь-який час може забрати вказану конструкцію, якою ніхто не користується.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд встановив наступне.

На час розгляду справи не надано доказів неможливості повернути в натурі електропідйомник чи камеру для фарбування автомобілів, до того ж відповідач в цій частині позову не заперечував. Тому, вирішуючи передати позивачу підйомник 2-х стоячий 4т, електрогідравлічний LAUNCH TLT-240SB (TLT-240SB-380) та камеру для покраски автомобілів, суд вважав позов обґрунтованим.

Стосовно передачі позивачу комплектуючих частин (кран, накидні гайки, фільтр) для системи опалення вартістю 3078,00 грн, суд зауважив, що в ході судового розгляду справи позивач підтвердив, що вказані комплектуючі частини він забрав, у позовній заяві їх зазначено помилково, однак у цій частині позовні вимоги залишити без розгляду чи закрити провадження у частині цих позовних вимог не клопотав.

В частині позовних вимог про стягнення матеріальних збитків, повернення позивачу пневматичної системи (встановлено по периметру орендованого приміщення) та відшкодування вартості на здійснення відповідних ремонтних та монтажних робіт, монтажу обладнання, позивач визначив відповідачем ОСОБА_2 .. Однак, як встановлено судом, власником таких приміщень є ПСК «Універсальна торгова база» Івано-Франківської облспоживспілки, а не відповідача. Суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення такої позовних вимог у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачем не доведено як наявності самої моральної шкоди, так і протиправності поведінки особи, яка, за його твердженнями, завдала моральної шкоди.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

За положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 16 ЦК України, в якій врегульовано способи захисту цивільних прав, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Загальні положення про правочини врегульовано в ст. ст. 202-214 ЦК України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до вимог ч.1 ст.837 ЦК за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

За приписом ч. 1 ст. 844 ЦК України ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником.

Згідно з вимогами ст.610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу вимог ст.611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Виходячи з обставин справи, судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами спору не виникли договірні відносини, що регулюються положеннями ЦК України про купівлю-продаж чи підряд, як на це посилався позивач, виходячи з наявної між ними усної домовленості про майбутнє створення бізнесу у вигляді відкриття станції технічного обслуговування.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тлумачення статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна,що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого,інших осіб чи наслідком події.

Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження)майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212 - 1214 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що до спірних правовідносин між сторонами в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача передати позивачу майно підлягають застосуванню положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Тому судом, ураховуючи пояснення сторін та відсутність заперечень з боку відповідача, правильно з`ясовано наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 передати позивачу підйомник 2-х стоячий 4т, електрогідравлічний LAUNCH TLT-240SB (TLT-240SB-380) та камеру для фарбування автомобілів, однак відмовлено у частині щодо задоволення вимог про передачу позивачу пневматичної системи опалення та стягнення матеріальних збитків у зв`язку із вчиненням позивачем ремонтних та монтажних робіт, монтажу обладнання у приміщенні у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку судом неправильно надано оцінку нормам права, і належним відповідачем повинен бути саме ОСОБА_2 , який залучив позивача до вкладення власних грошових коштів та проведення робіт, надавши недостовірну інформацію щодо майбутнього ведення спільного бізнесу та розподілення прибутків, нічим не підтверджені, в тому числі обставинами справи, не спростовують висновків суду, та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції об`єктивно встановив, виходячи із матеріалів справи, що ОСОБА_2 не є власником приміщення (по АДРЕСА_1 ), в якому позивач за власні кошти проводив відповідні монтажні та ремонтні роботи. Встановлено, що складські приміщення за адресою по АДРЕСА_1 орендуються відповідачем у орендодавця ПСК «Універсальна торгова база» Івано-Франківської облспоживспілки на підставі Договору оренди від 01.01.2022 року (том 1, а.с. 101-104). Пунктом 3.3.10 договору обумовлено, що орендар у випадку проведення капітального ремонту, або інших невід`ємних поліпшень об`єкту оренди, має проводити їх тільки за письмовою згодою орендодавця, про що складається додатковий договір. (т.1 а.с.102). За таких обставин орендодавець мав би відповідати за вимогами про відшкодування витрат на ремонт і переобладнання приміщення. Жодних доказів договірних відносин між позивачем та відповідачем, з яких можна встановити, що ОСОБА_2 мав право давати позивачу згоду на такі роботи, або зобов`язався нести їх разом із позивачем, або відшкодувати йому їх вартість за певних обставин, суду не надано.

Статтею 778 ЦК України визначено наслідки поліпшення наймачем речі, переданої у найм.

Так, наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення.

Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за найм речі.

Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

Отже, цивільний закон встановлює право саме наймача на відшкодування вартості поліпшення речі, переданої у найм.

Якщо ж такі поліпшення були здійснені іншою особою, відмінною від наймача, до відносин у такому спорі повинні застосовуватися положення статті 1212 ЦК України.

Між тим вимоги позивача на його думку ґрунтуються на інших правовідносинах і порушенні його права відповідачем.

Відмовляючи в частині задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Згідно зі ст. 23 ЦК України,особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1ст.1167 ЦК України,моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У відповідності до роз`яснень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на підставу своїх позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди позивач посилався на той факт, що внаслідок дій ОСОБА_2 щодо використання його фізичної праці, яка взагалі протипоказана йому, введення його в оману щодо спільної підприємницької діяльності та, у зв`язку з цим, проведення ряду робіт у приміщенні та придбання майна, йому було завдано моральних страждань. Позивач вказав, що постійно перебуває у стресі. Спілкування з членами сім`ї, родичами значно скоротилося, що додатково підсилило його душевні страждання. Діями відповідача також було принижено його честь і гідність.

Однак, в підтвердження таких обґрунтувань позивач суду першої інстанції жодних доказів не надав. Не містить посилання на такі докази й апеляційна скарга.

Щодо витрат на правову допомогу.

В своєму позові ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача 20 000 грн. витрат на правничу допомогу. Суд, частково задовольняючи позовні вимоги, стягнув з відповідача на користь позивача 5300 грн витрат на правову допомогу.

Відповідач рішення суду не оскаржує.

Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним, зокрема, з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Відповідно до частини четвертої статті 137ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження 14-26цс21), а також у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18ц.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 червня 2024 року представником відповідача подано клопотання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу та документи на підтвердження факту надання правничої допомоги та її оплати (том 1, а.с.170-176). Розмір правничої допомоги у 15 000,00 грн. сторона відповідача просить стягнути з позивача.

12 вересня 2024 року представником позивача подано клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та документи на підтвердження факту надання правничої допомоги та її оплати (том 1, а.с.207-215). Розмір правничої допомоги у 20 000,00 грн. сторона позивача просить стягнути з відповідача.

Суд першої інстанції керувався співмірністю розміру правничої допомоги, з урахуванням складності даної справи, реального часу надання правничої допомоги та обсягу необхідної до виконання роботи, враховуючи факт часткового задоволення позовних вимог, беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності,тому вважав за необхідне стягнути на користь сторін витрати на професійну правничу допомогу на користь позивача з відповідача 5300,00 грн; на користь відповідача з позивача 11 000,00 грн.

Перевіривши справу, апеляційний суд, враховуючи приписи частини четвертої статті 137 ЦПК України щодо врахування співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, з огляду на рівень складності справи та ціни позову, з урахуванням засад розумності та справедливості у контексті обсягу заперечень,наданих позивачем, вважає, що такі витрати є обґрунтованими.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи частково позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERSv. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесену відповідачем у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції. В матеріалах справи наявний ордер на надання правової (правничої) допомоги, до відзиву надано докази надання правничої допомоги, а саме:

- договір про надання правничої допомоги від 17 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Шунтовим О.М.;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВЕ №1113963 від 15 березня 2024 року адвоката Єрмоленко А.В.;

- акт про надання правничої допомоги від 14 серпня 2025 року;

- квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки № 5102-14-003/С від 14 серпня 2025 року про оплату послуг адвоката на суму 8000 грн;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Шунтова О.М..

Таким чином витрати відповідача на професійну правничу (правову) допомогу у суді апеляційної інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

У судовому засіданні позивач та його представник заперечували щодо стягнення судових витрат на професійну правничу (правову) допомогу у суді апеляційної інстанції на користь відповідача, також вважали таку суму завищеною у зв`язку із тим, що нових доводів щодо спору по суті в апеляційній інстанції у сторін не виникло.

Відтак, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції враховує складність справи, тривалість розгляду справи, час, витрачений адвокатом на виконання адвокатських робіт (наданих послуг) та співмірність таких робіт.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Апеляційний суд враховує, що правова позиція сторони відповідача у справі не змінювалася як у суді першої, так і апеляційної інстанцій, а відтак при наданні правової допомоги в суді апеляційної інстанції адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулюють спір у справі, докази та доводи, якими позивач обґрунтував свої вимоги.

Аналіз змісту відзиву свідчить про те, що такий не потребував затрати часу адвоката аж 5 години, оскільки останній представляв інтереси відповідача в суді першої інстанції та обізнаний з обставинами даної справи.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що стягнення витрат на правничу допомогу, надану ОСОБА_2 адвокатом Шунтовим О.М. у суді апеляційної інстанції, у розмірі зазначеному представником відповідача не відповідає критерію розумності.

За такого, колегія суддів вважає, що зазначений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції не є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт, а тому заявлені витрати на правничу допомогу підлягають задоволенню частково у розмірі 4000,00 грн.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст.137, 141, 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 червня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

І.О. Максюта