Cправа № 563/1325/25
09.10.2025 року Корецький районний суд
Рівненської області
в складі: головуючого судді: Сірака Д.Ю.
секретар судового засідання Литвинчук Л.Л.
за участю: представника позивачки, адвоката Шевчука Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Корець, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Волинь-Паливо» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку при звільнені, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,
Адвокат Шевчук Р.В., в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом вказуючи, що позивачка 10 січня 2023 року була прийнята на роботу до ТОВ «ВОЛИНЬ-ПАЛИВО» на посаду оператора заправних станцій АЗС № 12. 06 січня 2025 року позивачку було звільнено з роботи за згодою сторін згідно з ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначає, що в день звільнення відповідач не провів розрахунок з позивачкою, заборгованість із заробітної плати за період з листопада 2024 року по січень 2025 року не виплачена. Тому, звертається до суду та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з ТОВ «Волинь-Паливо» на користь його довірительки 31 748, 17 грн. заборгованості із заробітної плати (без вирахування податків та обов`язкових платежів), компенсацію за невикористану відпустку при звільнені - 10 168,84 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40 114,10 грн. Крім того, просив також стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн., як особі (працівнику), трудові права якої було порушено.
Позивачка в судове засідання не з`явилась, її представник, адвокат Шевчук Р.В. в судовому засіданні в повному обсязі підтримав позовні вимоги, просив суд їх задоволити. Крім того, вказував на понесені його довірителькою судові витрати, пов`язані, зокрема, з наданням правничої допомоги, докази понесення яких зобов`язався подати у визначений законодавством строк.
Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату і місце проведення судових засідань, в тому числі, через підсистему «Електронний суд». На виконання ухвали суду від 30 липня 2025 року, 25 серпня 2025 року представником ТОВ «Волинь-Паливо» було надано Особовий рахунок працівника ОСОБА_1 , згідно якого заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2024 року по січень 2025 року становить 31 748,17 грн. Нарахована сума компенсації за невикористану відпустку при звільненні становить 10 168,84 грн. Розмір середньої заробітної плати/середньоденного заробітку становить 308,57 грн. Будь якої позиції з приводу заявлених позовних вимог представником відповідача не викладено, відзиву на позов також не надходило, як і будь яких інших заяв чи клопотань.
За таких умов, суд вважає за можливе винести заочне рішення у справі на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення представника позивачки, комплексно дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив такі обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 11 січня 2023 року була прийнята на роботу оператором заправних станцій АЗС № 12 ТОВ «Волинь-Паливо» (наказ № 48-к/р від 10.01.2023 року) та 16 січня 2025 року була звільнена з роботи за угодою сторін, згідно з ч. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 3-к/р від 06 січня 2025 року), про що свідчать записи в Трудовій книжці НОМЕР_1 .
З наданого ТОВ «Волинь-Паливо» Особового рахунку працівника, ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2024 року по 31 січня 2025 року (дата звільнення 16 січня 2025 року) встановлено, що заборгованість по заробітній платі становить 31 748,17 грн., нарахована сума компенсації за невикористану відпустку при звільненні становить 10 168,84 грн. Розмір середньої заробітної плати/середньоденного заробітку на 06 січня 2025 року становить 308,57 грн.
Статтею 55 Конституції України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.
Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 115 К3пП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аналіз вищезазначених норм законодавства свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 К3пП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України N6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року, N6-788цс16 від 14 грудня 2016 року.
Судом встановлено, що всупереч вказаним нормам законодавства, в день звільнення позивачки, а також на момент розгляду справи в суді, відповідач не здійснив виплату належних їй коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.
Відповідач також не заперечив про існування заборгованості перед позивачкою з нарахованої але не виплаченої заробітної плати та не виплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні. У наданій суду інформації з особового рахунку позивачки, відповідач фактично підтвердив те, що заробітна плата не була виплачена за період з листопада 2024 по день звільнення 16 січня 2025 року в розмірі 31 748,17 грн., як і не була виплачена компенсація за невикористану відпустку при звільненні в сумі 10 168,84 грн.
За таких обставин, суд дійшов висновку про підставність вимоги позивачки та про необхідність стягнення з відповідача на її користь невиплаченої заробітної плати за три місяці: 9 061,77 грн. - за листопад 2024 року, 9 761,28 грн. - за грудень 2024 року та 12 925,12 грн. - за січень 2025 року, що в сукупності становить 31 748,17 грн. та компенсацію за невикористану відпустку при звільненні 10 168,84 грн.
Крім цього, позивачка також просить суд стягнути з ТОВ «Волинь-Паливо» середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - «Закон № 2352-ІХ»), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум повинна була бути здійснена відповідачем саме в день звільнення (не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок), однак станом на день розгляду справи заборгованість відповідача по заробітній платі за три місяці залишається не погашеною, внаслідок чого грубо порушені трудові права позивачки.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок №100).
Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Формула обрахунку середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати виглядатиме наступним чином: (сума заробітної плати за останні два робочі місяці ділиться на суму відпрацьованих днів за останні два робочі місяці та множиться на кількість робочих днів періоду затримки виплати заробітної плати).
Згідно наданого відповідачем Особового рахунку працівника ОСОБА_1 сума заробітної плати за останні два робочі місяці (листопад та грудень 2024 року) становить 18 823,05 грн. Відповідно, сума середньоденного заробітку позивачки становить 308,57 грн.
Зважаючи на положення ст. 117 КЗпП України, в чинній її редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Таким чином, в даному випадку у періоді з 17 січня 2025 року по 17 липня 2025 року включно (не більше шести місяців) міститься 130 робочих днів (11 робочих днів у січні 2025 року + 20 робочих днів у лютому 2025 року + 21 робочий день у березні 2025 року + 22 робочих дні у квітні 2025 року + 22 робочих дні у травні 2025 року + 21 робочий день у червні 2025 року +13 робочих днів у липні 2025 року).
Необхідно зауважити, що кількість робочих днів обрахована з врахуванням правил ч.6 ст.6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно яких у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки».
Відтак, загальний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 січня 2025 року (дата звільнення) по 17 липня 2025 року (за шість місяців) становить 130 робочих днів та дорівнює 40 114,10 грн. (308,57 грн.*130 днів).
Враховуючи наведені вище обставини, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 40 114,10 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відтак позов в цій частині також підлягає до задоволення.
Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити таке.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Так, в поданому до суду позові, а також в судовому засіданні адвокат Шевчук Р.В. наголошував, що внаслідок порушення трудових прав, пов`язаних з невиплатою заробітної плати протягом трьох місяців перед звільненням, а також не проведенням розрахунку при звільненні, його довірительці було завдано, в тому числі, душевних страждань та моральної шкоди, розмір якої оцінено в 20 000,00 грн.
З огляду на вищезазначені обставини, суд погоджується з тим, що внаслідок невиконання відповідачем своїх трудових зобов`язань, звичний ритм життя та душевну рівновагу позивачки було порушено. При цьому, виходячи з характеру зазначеного правопорушення, суд вважає розмір моральної шкоди, оцінений в 20 000,00 грн. значно завищеним. Виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки в сумі 10 000 грн.
Керуючись ч. 2 ст. 430 ЦПК України, суд також допускає до негайного виконання рішення в частині стягнення суми середнього заробітку за один місяць.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. З відповідача на користь також належить стягнути 1 211,20 грн. судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, сплата якого була відстрочена до ухвалення судового рішення у справі.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір за вимогою про стягнення моральної шкоди в розмірі 968,96 грн.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 3, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-284, 354-355 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Позов задоволити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо», код ЄДРПОУ: 44861952, зареєстроване місцезнаходження: м. Луцьк Волинської області, вул. Електроапаратна, буд. 3, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , заборгованість із заробітної плати в розмірі 31 748 (тридцять одна тисяча сімсот сорок вісім) грн. 17 коп., без утримання з цієї суми обов`язкових податків та зборів, компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в розмірі 10 168 (десять тисяч сто шістдесят вісім) грн. 84 коп., 40 114 (сорок тисяч сто чотирнадцять) грн. 10 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 10 000 (десять тисяч) грн. моральної шкоди та 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп. судового збору, що був сплачений під час звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо», код ЄДРПОУ: 44861952, зареєстроване місцезнаходження: м. Луцьк Волинської області, вул. Електроапаратна, буд. 3, на користь держави 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі та 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. судового збору, за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Допустити негайне виконання рішенняв частині стягнення суми середнього заробіткуза один місяць.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Відповідачем може бути подана до Корецького районного суду Рівненської області заява про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо», , зареєстроване місцезнаходження: м. Луцьк Волинської області, вул. Електроапаратна, буд. 3.

Суддя: