Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.09.2025 Справа №607/15034/24 Провадження №2/607/1197/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Стельмащука П.Я., за участю секретаря судового засідання Двикалюк І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк», позивач) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення заборгованості на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 770/38-256-07 від 26.06.2007 у розмірі 447751,36 грн., з яких: 92791,69 грн. сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість; 354959,67 грн. сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.08.2013 з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») стягнуто заборгованість за кредитним договором №770/38-256-07 від 26.06.2007 в сумі 624082,68 грн. та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3441,00 грн. Станом на день звернення до суду з позовом рішення суду не виконано. Оскільки відповідач не виконує належним чином вищевказане рішення суду, позивач просить суд стягнути з відповідача плату за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ч.2 ст.625 ЦК України у виді 3% річних та інфляційних витрат.

Ухвалою судді від 23.07.2024 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами загального позовного провадження.

У відзиві на позов представник відповідача Питель Т.І. щодо задоволення позову заперечив. Зазначає, що ОСОБА_1 отримала кредит в доларах Сполучених Штатів Америки, тому застосування банком індексу інфляції української гривні є помилковим. Ухвалення судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Крім того, обов`язок за ч. 2 ст. 625 ЦПК України виникає у боржника на вимогу кредитора. У матеріалах справи відсутні будь-які докази заявлення кредитором до боржника вимоги про сплату боргу з урахуванням інфляції і 3% річних. Натомість позивач надає письмову вимогу про усунення порушень без вихідного номера і дати.

Також, якщо кредитор раніше отримав борг без урахування індексу інфляції, то він позбавлений права одержувати повторно борг з індексом інфляції. Сума інфляційних 354959,67 грн., яку просить стягнути позивач не є окремим зобов`язанням позичальника, а являється арифметичної різницею між сумою боргу з урахуванням індексу інфляції і сумою боргу без урахування інфляції. Суму 354959,67 грн. в контексті словосполучення «сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції» неможливо вимагати окремо від боргу, бо це і є сума боргу. Позивач може стягнути лише борг або борг з індексом інфляції, але не може стягнути інфляційні окремо від боргу.

Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з п. 1.1.1 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 770/38-256-07 від 26.06.2007 за користування кредитом встановлено 12,75% річних. Якщо договір передбачає 12,75 % річних, то застосування 3 % річних не дозволено в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, в розрахунку заборгованості інфляційних витрат є помилки в частині розрахунку індексу інфляцій, що призвело до збільшення суми боргу.

У відповіді на відзив представник позивача Панченко Д.В. вказує на те, що представник відповідача помилково тлумачить норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. При цьому зазначає ряд рішень Верховного Суду, які підтверджують правову позицію позивача у даній справі. Відповідач не виконала рішення суду, позовні вимоги банку є повністю обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі.

У запереченні на відповідь представник відповідача Питель Т.І. підтримує свої доводи викладені у відзиві на позов. У задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

Також представник відповідача Питель Т.І. звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності. Заяву мотивує тим, що позов надійшов до суду 09.07.2024. Три роки, що передують даті 09.07.2024 розпочинаються з 09.07.2021 і закінчуються 08.07.2024 включно. Якщо співставити трирічний період позовної давності з 09.07.2021 по 08.07.2024 з періодом вимоги банку з 12.02.2017 по 23.03.2022, то отримаємо період в межах строку позовної давності з 09.07.2021 по 23.02.2022. За цей час згідно з розрахунком вимог банку нараховано 3% річних в сумі 12208,08 грн. та індекс інфляції в сумі 61271,93 грн.

Протокольною ухвалою суду від 29.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача Панченко Д.В. в судовому засіданні 04.09.2025 позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача Питель Т.І. в судовому засіданні 04.09.2025 щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві та запереченні.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 16.00 год. 11.09.2025, в яке учасники справи не з`явились.

Дослідивши докази по справі, суд встановив такі обставини.

26.06.2007 між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-256-07, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання Кредит.

Надання Кредиту, згідно з п.1.1.1. Договору здійснювалось окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - «Транші», а у сукупності - «Транші», зі сплатою12,75%, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 60800 дол. США, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10 червня 2022 року.

05 січня 2009 року Сторони уклали Додаткову угоду №3 до Договору. Сторони внесли зміни до п. 1.1.1. та п. 6.2., визначили графік погашення заборгованості по кредиту та збільшили відсоткову ставку до 13,25 % річних.

Згідно з виписками та довідками по розрахунку, станом 20.11.2012 заборгованість відповідача за кредитом становить 78078,65 доларів 65 центів США, що в еквіваленті становить - 624082,68 грн. 68 коп., в тому числі: по отриманому кредиту складає суму - 52452,83 долари 83 центи США, що в еквіваленті становить -419255,47 грн 47 коп., по сплаті нарахованих відсотків складає суму -21862,78 долари 78 центів США, що в еквіваленті становить - 174749 грн 21 коп., нарахована пеня згідно із пунктом 4.2. договору в сумі: за несвоєчасне повернення кредиту 984,55 долари 55 центів США, що в еквіваленті становить - 7869,48 грн 48 коп.; за несвоєчасне повернення відсотків 2778,50 доларів 50 центів США, що в еквіваленті становить - 22 208,52 грн. 52 коп.

Дані обставини встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.08.2013 у справі № 607/3798/13-ц, яким з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 770/38-256-07 від 26.06.2007 в сумі 624082,68 грн.

Еквівалент боргу в іноземній валюті в резолютивній частині рішення не визначений.

Рішення суду набрало законної сили 20.12.2013.

AT «Сенс Банк» є правонаступником AT «Укрсоцбанк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 22.08.2023 щодо юридичної особи AT «Сенс Банк», а також статутом AT «Сенс Банк».

Відповідно до розрахунку вимог банку у заявку із неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 770/38-256-07 від 26.06.2007 за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, заборгованість 3% складає 92791,69 грн., заборгованість інфляційних витрат складає 354959,67 грн.

На ім`я ОСОБА_1 АТ «Сенс Банк» складено вимогу про те, що умови кредитного договору № 770/38-256-07 від 26.06.2007 ОСОБА_1 не виконуються. Станом на 23.02.2022 сума загальної заборгованості становить 447751,36 грн. Сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 92791,69 грн. сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 354959,67 грн. Зважаючи на зазначене та положення договору, банк вимагає від позичальника у тридцятиденний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом та нараховану неустойку.

Згідно з реєстром №32, квитанцією АТ «Укрпошта», списком згрупованих поштових відправлень №5461 ОСОБА_1 30.03.2023 було надіслано рекомендоване поштове відправлення.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Станом на дату розгляду справи рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.08.2013 у справі № 607/3798/13-ц, ОСОБА_1 не виконано. Доказів протилежного сторона відповідача суду не надала.

Тому суд вважає, що у спірних правовідносинах мало місце невиконання боржником грошового зобов`язання, яке є триваючим правопорушенням, а право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Банк просив стягнути заборгованість з відповідачів, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 12.03.2017 по 23.02.2022. Разом з цим, АТ Сенс Банк пред`явило позов 08.07.2024.

Представник відповідача, окрім заперечення по суті вимог, просив застосувати до позовних вимог позовну давність.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).

Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Однак, при застосуванні цієї правової позиції слід розуміти, що вона була викладена Верховним Судом до епідемії коронавірусу та воєнного стану в Україні.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Водночас під час дії карантину законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

В разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину).

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23 зазначив, що строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 Цивільного кодексу України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії карантину.

У своїй постанові від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24 Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо продовження строків позовної давності стосовно вимог про стягнення інфляційних втрат і процентів річних, які не спливли станом на 02 квітня 2020 року, а відтак вважала, що немає підстав для відступу від правового висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наведеного у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23.

Крім цього, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі - на строк дії воєнного стану.

Згідно із п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Норма діяла з 17.03.2022, у тому числі станом на день звернення позивача до суду 08.07.2024.

Тому звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року.

Так як право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць, з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (постанова ВПВС від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц), враховуючи викладені вище мотиви, суд вважає, що вимоги позивача за період з 12.03.2017 по 30.04.2017 є обґрунтованими, проте позовна давність за ними спливла.

В решті вимоги, за період з 01.05.2017 по 23.02.2022, є також обґрунтованими і позовна давність за ними не спливла.

Суд погоджується із критикою представника відповідача розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, а саме того, що в розрахунку не врахованого тієї обставини, що в окремих місяцях була дефляція (індекс інфляції менший одиниці).

Згідно із розрахунком інфляційних втрат, зроблених судом за весь період з 01.05.2017 по 23.02.2022 з урахуванням як інфляції, так і дефляції в окремих місяцях, а також розрахунком позивача 3% річних, правильність якого перевірена судом, і з яким суд погоджується, за період з 01.05.2017 по 23.02.2022, на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України, на визначену судом суму боргу 624082,68 грн слід нарахувати 3% річних в розмірі 90226,97 грн та інфляційні втрати в розмірі 294366,35 грн, а всього 384593,32 грн, які належить стягнути з відповідача на користь позивача.

При цьому, суд керувався тим, що інфляція в період з 01.05.2017 по 23.02.2022 розрахована за наступною формулою, де значення в перших дужках це інфляція у травні 2017, і за нею в наступних дужках значення інфляції в наступних місяцях, аж до лютого 2022 року. (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.47167845.

Таким чином, сумарний індекс інфляції за період з 01.05.2017 по 23.02.2022 становить 1,47167845, а інфляційні втрати від заборгованості 624082,68 грн складають 294366,35 грн (624082,68 х 1,47167845 - 624082,68).

Щодо аргументу представника відповідача про те, що позивач безпідставно просить стягнути інфляційні втрати, так як предметом грошового зобов`язання була валюта, суд із ним не погоджується з таких мотивів.

Ухвалення судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором не припиняє грошового зобов`язання боржника та не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові в національній валюті гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника в цій валюті, має право за ч. 2 ст. 625 ЦК України на нарахування 3 % річних та індексу інфляції на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання (Постанова КГС ВС від 8 грудня 2022 року у справі № 921/542/20).

У даній справі рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу у гривні, без вказівки про еквівалент в іноземній валюті. Тому кредитор (позивач) вправі нарахувати індекс інфляції на суму боргу.

Щодо доводів представника відповідача про відсутність вимоги кредитора до боржника про сплату боргу з урахуванням інфляції і 3% річних.

Позивач спростував це твердження, надавши суду вимогу про усунення порушення, адресовану відповідачу, в якій позивач вимагає сплати заборгованості в сумі 447751,36 грн, яка складається із 92791,69 грн 3% річних, та 354959,67 грн інфляційних втрат. На вимозі дійсно немає дати її складення, проте позивач надав докази її направлення відповідачу рекомендованим листом 30.03.2023 (реєстр, список згрупованих поштових відправлень, квитанція Укрпошти про оплату від 30.03.2023).

Також, суд звертає увагу на те, що представник відповідача помилково ототожнює проценти за правомірне користування кредитними коштами (у даній справі 12,75 % річних) і проценти за порушення грошового зобов`язання, передбачені ч. 2 статті 625 ЦК України.

Правова природа цих процентів є різна. Перші це проценти передбачені п. 1.1.1. укладеного між сторонами Договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 26.06.2007, як плата за користування кредитом впродовж строку дії договору.

Проценти, передбачені ч. 2 статті 625 ЦК України це проценти, які можуть бути нараховані кредитором боржнику у разі порушення грошового зобов`язання. Про розмір такого роду процентів сторони зобов`язання можуть домовитись у відповідному письмовому договорі. А в разі відсутності такої домовленості, та відсутності іншої вказівки на розмір процентів у законі, застосовується ставка 3%, як про це прямо вказано в ч. 2 статті 625 ЦК України.

У Договорі про надання відновлювальної кредитної лінії від 26.06.2007 відсутні положення про процентну ставку, яка застосовується до боржника на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України, у разі порушення ним грошового зобов`язання.

При цьому, суд звертає увагу представника відповідача, що процентні ставки, викладені у статті 4 цього Договору, це штрафи та пеня.

Отже, позивач правомірно нарахував боржнику саме 3% річних від суми заборгованості.

Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних в розмірі 90226,97 грн та інфляційних втрат в розмірі 294366,35 грн, а всього 384593,32 грн, у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання за період з 01.05.2017 по 23.02.2022. У задоволенні решти позовних слід відмовити з мотивів наведених вище.

За правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач, звертаючись до суду сплатив 6716,27 грн судового збору, керуючись тим, що ставка судового збору складає 1,5% від ціни позову 447751,36 грн. Зважаючи на те, що позов поданий через систему «Електронний суд», відповідно до ч. 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір», сплаті підлягав судовий збір з урахуванням коефіцієнту пониження 0,8, а саме у розмірі 5373,02 грн.

Отже, позивач вправі на підставі п. 1 ч. 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» звернутись до суду із клопотанням про повернення надміру сплаченого судового збору в розмірі 1343,25 грн.

Так як позов задоволений частково, а саме на 85,89% (384593,32 грн / 447751,36 грн х 100%), з відповідача на користь позивача слід стягнути 4614,89 грн. (85,89% від 5373,02 грн.) судового збору.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» три проценти річних в розмірі 90226,97 грн та інфляційні втрати в розмірі 294366,35 грн, а всього 384593,32 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 770/38-256-07 від 26.06.2007 за період з 01.05.2017 по 23.02.2022.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 4614,89 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк», місцезнаходження вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Рішення складено та проголошено 11.09.2025.

Головуючий суддяП. Я. Стельмащук