Номер провадження: 22-ц/813/4149/25
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 18.11.2005 року по 19.07.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі під час якого було придбано квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 7476. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.10.2006 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 на час смерті ОСОБА_4 проживав разом із нею, тому вважав, що фактично прийняв спадщину, проте звернувшись до нотаріуса з метою оформлення прийняття спадщини отримав відмову з посиланнями на те, що на час смерті ОСОБА_4 шлюб між ними було розірвано, в зв`язку з чим, позивач згідно заяви про зміну позовних вимог від 05.04.2023 року просив суд: встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з 18.11.2005 року по липень 2019 року та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15.02.2024 року від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про заміну відповідача, а саме замінити ОМР на ОСОБА_3 , яке ухвалою суду від 23.05.2024 року задоволено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що всі роки заявник та померла прожили дружно, однією сім`єю, однак у 2018 році у померлої почали траплятися психологічні зриви, заявник наполягав на її лікуванні, але вона відмовилась, не маючи іншого виходу заявник подав на розлучення до Приморського районного суду міста Одеси. 19 липня 2018 року було винесено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , але вони продовжували жити разом, тому заявник дане рішення не зареєстрував в органі реєстрації актів цивільного стану. Майже рік дружина ОСОБА_1 тяжко хворіла і він доглядав за нею, лікував, але в липні 2019 року вона померла. Похованням повністю займався заявник та оформленням всієї документації, про що свідчать документи в яких зазначається заявник, ОСОБА_1 . Крім того заявник сплачував та по сьогоднішній час сплачує всі комунальні послуги на квартиру АДРЕСА_1 .

Також, суд неправильно виклав покази свідків. Так, ОСОБА_1 засвідчивши, що він не проживав, а доглядав за колишньою дружиною, просто розгубився, не зрозумів питання, тому скаржник вважає, що його необхідно повторно допитати у судді. Крім того, суд не врахував того, що ОСОБА_1 на той час працював, і не міг знаходитись з дружиною постійно. Що стосується, того, що ОСОБА_4 померла, коли позивача не було вдома, позивач зазначав, що на момент смерті він на 5 днів поїхав провідати брата і тому його не було вдома.

Відзив па апеляційну скаргу не надходив.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 16.09.2025 року на 14:30 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 16.09.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що у даній справі позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту його проживання з ОСОБА_5 як чоловіка та дружини однією сім`єю після офіційного розірвання шлюбу та до часу відкриття спадщини. Натомість, надані позивачем докази витрат на поховання ОСОБА_4 , є його доброю волею та не свідчать про наявність у них стосунків притаманних подружжю. Наданий позивачем договір реструктуризації заборгованості за послуги водокористування від 17.09.2019 року та квитанції про сплату комунальних послуг після смерті ОСОБА_4 , не стосуються періоду встановлення факту сумісного проживання та спростовуються отриманням ним ключів від квартири на підставі вищезазначеної схоронної розписки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 18.11.2005 року по 19.07.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстровано шлюбі, який заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року у справі № 522/21246/17, яке набрало законної сили, було розірвано.

Як вбачається з свідоцтва про смерть від 12.07.2019 року, Серія НОМЕР_1 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, у липні 2019 року померла ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З лікарського свідоцтва про смерть від 12.07.2019 року № 2407 вбачається, що ОСОБА_4 померла у 2019 році, в липні місяці, дата смерті невідома. Смерть настала в квартирі АДРЕСА_1 . Причина смерті атеросклеротична хвороба серця. Хвороба, що призвела до смерті гостра серцева недостатність. Інші суттєві стани гнильні зміни.

Після смерті ОСОБА_4 витрати на її поховання було понесено ОСОБА_1 , що підтверджується: довідкою на одержання та підпоховання праху № 2929; договором - замовленням на проведення поховання № 050205 від 13.07.2019 року; квитанцією до прибуткового ордера від 13.07.2019 року на суму 2 200,00 грн; рахунком-фактурою на суму 11 060,00 грн.

16.09.2019 року Приморською державною нотаріальною конторою у м. Одеса відкрито спадкову справу № 418с/2019 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . З заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_1 , як чоловік померлої та ОСОБА_3 , як племінник померлої, яким державним нотаріусом Ворсуляк А.М. постановами про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно померлої ОСОБА_4 .

Зі спадкової справи вбачається, що померлій ОСОБА_4 на підставі розпорядження органу приватизації від 24.10.2006 року № 196858 видано свідоцтво про право власності на житло від 24.10.2006 року № НОМЕР_2 , зареєстроване в реєстрі за № 8-19304, за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, 12.12.2024 року у судовому засіданні суду першої інстанції здійснено допит свідків:

- ОСОБА_1 як свідка зазначив, що з колишньою дружиною у нього були нормальні стосунки, разом не проживали після розірвання шлюбу, але він приходив допомагати. Зазначив, що іноді залишався на ночівлю коли приїжджав допомагати. Коли вона померла він був у брата в Миколаївській обл. Причиною розлучення вказав те, що ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій в останній рік, проходила курс лікування, боявся якщо щось станеться, то відповідати доведеться йому;

- свідок ОСОБА_7 (сусід) зазначив, що з 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом. Проживає на просп. Шевченка на другому поверсі, а ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на третьому. ОСОБА_1 перестав проживати разом з ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, але ОСОБА_1 приходив до неї, вона не відчиняла двері, а він залишав їжу. Дізнався про розірвання шлюбу від ОСОБА_1 ;

- свідок ОСОБА_8 (сусідка з 4 поверху) зазначила, що знала ОСОБА_4 та її матір. ОСОБА_1 з`явився у житті ОСОБА_4 десь у 2000 році. Про розірвання шлюбу їй не було відомо. Бачила ОСОБА_1 постійно на балконі, проте невідомо чи проживав він там постійно. Зараз ОСОБА_1 продовжує проживати в цій квартирі.

Колегія суддів виходить з такого.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 18.11.2005 року по 19.07.2018 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року у справі № 522/21246/17, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано. Так в мотивувальній частині рішення зазначено про те, що однією сім`єю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позов про розірвання шлюбу, обґрунтував свої позовні вимоги тим, що вони з відповідачем ОСОБА_4 разом не проживають, спільного господарства не ведуть та такі обставини встановлені судом у межах розгляду цивільної справи № 522/21246/17, тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, зазначені обставини не підлягають доказуванню у даній справі.

Зі свідоцтва про смерть від 12.07.2019 року, Серія НОМЕР_1 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, вбачається, що у липні 2019 року померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За життя ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку набуто в порядку приватизації.

Позивач ОСОБА_1 з 19 квітня 1961 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

16 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі із заявою про прийняття спадщини після смерті його дружини - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18 січня 2022 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі із заявою про прийняття спадщини після смерті його тітки - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі від 03.02.2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , оскільки згідно заочного рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року по справі № 522/21246/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано. При цьому факт приживання спадкоємців четвертої черги однією сім`єю з спадкоємцем повинен бути встановлений рішенням суду.

Звернувшись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю як чоловіка та дружина без реєстрації шлюбу та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю (див. постанову Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 359/8093/20, провадження № 61-9484св23).

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням необхідно розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, у свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, необхідно віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі собою, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою у разі відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; показання свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

Згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що факт його проживання із ОСОБА_4 однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими документами, а саме: лікарське свідоцтво про смерть № 2407 від 12 липня 2019 року; договір-замовленя на організацію та проведення поховання № 050205 від 13.07.2019 року; квитанції витрат на поховання; довідка на одержання та підпоховання праху № 2929; рахунок-фактура від 13.07.2019 року; довідка про знаття з реєстрації місця проживання особи; квитанції та договір про реструктуризацію заборгованості за послуги з водокористування від 187 вересня 2019 року, не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів.

Та обставина, що згідно рахунок-фактури № б/н від 13.07.22019 року та квитанції до прибуткового касового ордеру від 13.07.2019 року витрати на поховання ОСОБА_4 ніс позивач не є належним та безспірним доказом спільного проживання з померлою в зазначений у позові період.

До того ж ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися з відповідними вимогами про їх відшкодування до спадкоємців майна померлої.

Також судом першої інстанції надано оцінку копіям матеріалів кримінального провадження № 0001664 від 12.07.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за фактом смерті ОСОБА_4 , з яких вбачається, що з тілом померлої ОСОБА_4 відбулись природні зміни, внаслідок чого лікар складаючи довідку про причини смерті не зміг встановити дату смерті. Так, згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 12.07.2019 року, 11.07.2019 року до Шевченківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає в АДРЕСА_4 про те, що його сусідка, яка мешкає в кв. АДРЕСА_1 , протягом двох тижнів не відчиняє двері. Виїздом СОГ, в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 виявлено труп ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2

З долучених до матеріалів кримінального провадження пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та не проживає з померлою ОСОБА_4 близько трьох років та про те, що вона померла дізнався, коли зайшов до квартири. 12.07.2019 року ОСОБА_1 написав слідчому Шевченківського ВП Приморського ВП схоронну розписку, де вказав, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та якою прийняв на зберігання ключі від кв. АДРЕСА_1 та саму квартиру з усім майном, що в ній знаходиться, які зобов`язався зберігати до вирішення питання по суті.

Крім того, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не враховано показання свідків, які підтверджували факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу впродовж тривалого часу, оскільки суд надав належну оцінку показанням свідків, які вказували на те, що ОСОБА_1 перестав проживати разом з ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, але останній приходив до неї, допомагав їй по господарству. Так, показаннями свідків достовірно не підтверджується, що відносини позивача з померлою ОСОБА_4 носили характер саме сімейних відносин у розумінні частини другої статті 3 СК України.

Сам ОСОБА_1 , який був допитаний в якості свідка у суді першої інстанції зазначив, що з колишньою дружиною у нього були нормальні стосунки, разом не проживали після розірвання шлюбу, але він іноді залишався на ночівлю коли приїжджав допомагати.

Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат; вказані обставини судом не встановлено, а показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц, від 07 листопада 2022 року у справі № 216/2651/21.

Отже, за наявних у справі доказів, відсутні підстави вважати встановленими та доведеними факти наявності у сторін у період з 18 листопада 2005 року по липень 2019 року сталих сімейних стосунків, притаманних для подружжя, зокрема, наявності спільного бюджету, ведення спільного господарства, проведення спільних витрат та придбання майна саме в інтересах сім`ї.

Керуючись наведеним, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю позивачем факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , та як наслідок відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на квартиру, які є похідними від встановлення вказаного вище факту.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 30.09.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова