Дата документу 01.10.2025 Справа № 336/3052/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/3052/25 Головуючий у 1-й інстанції:Звєздова Н.С.
Провадження №22-ц/807/1514/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кухаря С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року Комунальне підприємство «Водоканал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 та користуються послугами Комунального підприємства «Водоканал» (далі по тексту КП «Водоканал»). За вказаною адресою було оформлено особовий рахунок N НОМЕР_1 на ОСОБА_1

01 квітня 2022 року між сторонами укладений публічний договір. Оплату за надані послуги відповідач в повному обсязі не здійснювала, у зв`язку з чим за період з 01 червня 2018 року по 28 лютого 2025 року утворилась заборгованість в сумі 50 243, 85 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Комунальне підприємство «Водоканал» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не врахував, що на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тому в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», остання є споживачем послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отже є належним відповідачем у справі. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. Однак на час звернення до суду з позовом 04.04.2025 інформація щодо права власності на квартиру АДРЕСА_2 від споживачів або власників вказаної квартири не надходило. Крім того, суд не врахував норми дії спеціального законодавства, а саме те, що на всій території України було запроваджено карантин з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року та те, що під час дії карантину строки, визначені ст.257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину, а також, що перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії воєнного стану. Таким чином, беручи до уваги продовження строків на період дії карантину та час дії воєнного стану, під час звернення до суду позивача не було порушено строки позовної давності.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд зауважує, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 доставлено 04 липня 2025 року до електронного кабінеті зареєстрованого в підсистемі «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника Запорізького апеляційного суду (а.с. 91).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 50 243,85 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Рішення суду мотивоване тим, що з 21 січня 2022 року відповідачка не є власником та наймачем квартири АДРЕСА_3 , а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті за комунальні послуги з централізованого водопостачання і водовідведення за період з 01 січня 2022 року по 28 лютого 2025 року на суму 30 876, 66 грн не підлягають задоволенню. В частині заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості, яка утворилась за період з 01 червня 2018 року по 01 січня 2022 року в сумі 19451,69 гривень, суд приходить до висновку, що вимоги за означений період заявлені позивачем з порушенням строків позовної давності. Перебіг позовної давності почався від дня, коли відповідачкою була проведена остання оплата за надані послуги, а саме у серпні 2018 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, тобто у позивача перебіг строку позовної давності розпочався з 01 вересня 2018 року та закінчився 31 серпня 2021 року на суму 16 681,74 коп. З 01.09.2021 року по 31.12.2021 року на суму 2769.95 строки позовної давності спливли 01.01.2025 року, а позивач звернувся до суду з позовом 04.04.2025 року.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 23 грудня 2021 року по теперішній час, що підтверджується Довідкою Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 10 квітня 2025 року за вих. №06.4-06/02/9271 (а.с.15).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 06 травня 2025 року за №425555142, вбачається що квартира АДРЕСА_2 станом на 22 квітня 2008 року належала на праві власності ОСОБА_1 та відповідно до договору іпотеки, серія та номер : 6102, виданий 22 квітня 2008 року було прийнято рішення про обтяження цієї квартири. Іпотекодержатель квартири ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» Іпотекодавець ОСОБА_1 .

В подальшому, на підставі договору про відступлення прав вимоги №271 від 12 травня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (номер відомостей про речове право: 46284109; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62984713 від 21.01.2022 (а.с.26).

На квартиру відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , квартиронаймач ОСОБА_1 , кількість зареєстрованих осіб (3), що підтверджується довідкою щодо заборгованості за надані послуги та розрахунком основного боргу (а.с.3-5).

Станом на 01 квітня 2022 року типовий індивідуальний договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 між Комунальним підприємством «Водоканал» та ОСОБА_1 є укладеним (а.с.9).

На виконання умов вищевказаного договору позивач Комунальне підприємство «Водоканал» протягом періоду з 01 червня 2018 по 28 лютого 2025 роки надав послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідачем було сплачено за вказаний період за надані послуги один раз у серпні 2018 року у розмірі 84,50 грн, в подальшому послуги за вказаний період не оплачувались, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 50 328, 35 грн (а.с.14).

Правовідносини щодо прав та обов`язків між виконавцем з надання послуг з водопостачання та водовідведення і споживачем, порядок розрахунків за надання послуг, підстави й розмір відповідальності за неналежне виконання обов`язків регулюються ст.ст. 19 - 23 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», «Про захист прав споживачів», розд. ІІ кн. 5 ЦК України, ЖК України, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, з 13 серпня 2019 року набрали чинності та діють Правила надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 року N 690, іншими нормативними актами, а також умовами укладеного договору.

За час дії спірних правовідносин діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада 2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 10 грудня 2017 року.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" - комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 6) ч. 1 ст. 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги N 2189-VIII, 09.11.2017 , який введено в дію з 01.05 2019 року індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.

Згідно п. 5 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 23, 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", послуга з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 751/3840/15-ц (провадження N 14-280цс18).

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Тобто, споживач послуги має право встановити індивідуальний засіб обліку.

У відповідності до п. 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України N 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно з ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами та вноситься у встановлені строки.

За рішенням Запорізької міської ради N 546 від 28 жовтня 99 року збирання абонентської плати з населення за водокористування та водовідведення проводиться окремо від інших комунально-побутових послуг, а функції зі збору платежів з населення передано КП "Водоканал".

Відповідно до вимог ст. ст. 66-68 ЖК України, наймач (власник) зобов`язаний своєчасно щомісяця вносити оплату за надані йому комунальні послуги, до числа яких входять послуги з водопостачання і водовідведення.

Згідно з п. 2.2 нової редакції статуту комунального підприємства "Водоканал", затвердженого 26 вересня 2019 року розпорядженням Запорізького міського голови, предметом діяльності підприємства є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям міста й області питної води відповідно до існуючого Державного стандарту та з переданими на експлуатацію Підприємству параметрами мереж і споруджень (а.с.8).

Договір між сторонами про надання послуг не укладався, КП "Водоканал" надавав відповідачу як споживачу за вказаною адресою послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідач такі послуги прийняли, від їх отримання не відмовлялася.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2022 року №85 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. №690», затверджені типові форми договорів, у тому числі форма типового публічного договору приєднання з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

На виконання вищезазначених вимог закону, 01.03.2022 на офіційному веб-сайті органу місцевої самоврядування https://zp.gov.ua та на офіційному веб-сайті КН «Водоканал» http://www.vodokanal.zp.ua буя. розміщено текст публічного договору приєднання.

Отже з 01 квітня 2022 року за зазначеною адресою укладено публічний договір.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами фактично склалися правовідносини з надання послуг з водопостачання та водовідведення, в яких одна сторона зобов`язана надавати другій стороні такі послуги, а друга - зобов`язана своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник майна зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором і законом.

Відповідно до ст. 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інше) за затвердженими в установленому порядку тарифи.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, особовий рахунок на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за N 952601256 відкритий на ОСОБА_1 , що підтверджується розрахунком заборгованості та довідкою про заборгованість(а.с.3,5).

Водночас з матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що у зв`язку із неможливістю оплати внесків за іпотечним договором, на підставі Договору про відступлення прав вимоги № 271 від 12 травня 2020 року, посвідченого Заверуха Н.І., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, приватним нотаріусом ЗМНО Вовк І.І. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (номер відомостей про речове право: 46284109; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62984713 від 21.01.2022), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (Витяг № 425555142 від 06.05.2025) (а.с.26).

Отже, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 21 січня 2022 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 23 грудня 2021 року по теперішній час, що підтверджується довідкою Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 10 квітня 2025 року за вих. №06.4-06/02/9271 (а.с.15).

Тобто, з 23 грудня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , отже в іншій квартирі, ніж зазначено в позові, куди надавалися комунальні послуги позивачем.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довемти ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. ( ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Доказів того, що остання проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_1 за згодою власника користується зазначеною квартирою і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб, матеріали справи не містять.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що з 21 січня 2022 року відповідачка не є власником та наймачем квартири АДРЕСА_2 , зареєстрована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_4 з 23 грудня 2021 року по теперішній час, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по оплаті за комунальні послуги з централізованого водопостачання і водовідведення за період з 21 січня 2022 року (11 днів) по 28 лютого 2025 року на суму 30 667,90 грн не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 на час подачі позову (04.04.2025 року) була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а значить є споживачем комунальних послуг за цією адресою в розумінні п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються довідкою Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 10 квітня 2025 року за вих. №06.4-06/02/9271 з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 23 грудня 2021 року зареєстрована в іншій квартирі АДРЕСА_5 .

Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не повідомила КП «Водоканал» про зміну власника квартири не дають правових підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за період з 21 січня 2022 року по 28 лютого 2025 року, оскільки належних, достовірних та достатніх доказів того, що остання за зазначений період за згодою власника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» користувалася квартирою АДРЕСА_2 та отримувала житлово-комунальні послуги для власних потреб, матеріали справи не містять.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за період з червня 2018 року по 20 січня 2018 року, суд першої інстанції припустився помилки не врахувавши норми спеціального законодавства.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із Заявою про застосування строків позовної давності за період з 01 червня 2018 року по 01 січня 2022 року в сумі 19 451, 69 грн (а.с.23-25).

Так, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom",заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Частиною 1 ст. 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч.3 ст.20 цього Закону споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.14 Закону розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Судом першої інстанції не враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України N 530-IX від 17 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати").

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року N 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", відповідно до якого розділ "Прикінцеві положення" ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: "У пункті 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.

За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.

Крім того на підставі п. 19 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України (в редакції з 17 березня 2022 року) вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Так у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України "Про ведення воєнного стану в Україні" N 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу.

Врахувавши наведені норми, колегія суддів дійшла висновку про те, що для заявлених позивачем вимог за період з 01 червня 2018 року по 20 січня 2022 року строки загальної позовної давності не спливли, оскільки Законами України були внесені зміни до ЦК України щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень та на час введеного в Україні воєнного стану.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за період з 01 червня 2018 року по 20 січня 2022 року позивачем нараховано заборгованість у розмірі 23 029,33 грн, сплачено у серпні 2018 року 84,50 грн, залишок заборгованості складає 19 631,16 грн (23 029,33-84,50).

За таких обставин, колегія судів зауважує, що стягненню підлягає сума заборгованості за період з 01 червня 2018 року по 20 січня 2022 року в сумі 19 631,16 грн, чого не було враховано судом першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на зазначене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмовиу задоволенні позову Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01 червня 2018 року по 20 січня 2022 року у сумі 19 631,16 грн з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін, оскільки воно є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частин 1, п. 3 ч. 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п.б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено суму судового збору за подання позову до суду першої інстанції у сумі 3028грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 18388 від 26.03.2025 року (а.с.1), за подання апеляційної скарги у розмірі 4542.00грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 19072 від 09.07.2025 року (а.с.64).

Заявлені позивачем позовні вимоги на суму 50 243.85грн, задоволені на суму 19 631,16 грн.

Тому, позивачу за рахунок відповідача належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 183,09 грн(19 631,16*3028:50 243,85) та апеляційної скарги у розмірі 1774,63грн (1183,09*150%), а разом у розмірі 2957, 72 грн (1 183,09 грн + 1774, 63грн).

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01 червня 2018 року по 20 січня 2022 року. Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у розмірі 19 631,16 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Водоканал» судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 2957, 72 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 01 жовтня 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кухар С.В.