РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 562/2917/24

Провадження № 22-ц/4815/750/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Хлуд І.П.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариства «Ю АР ДІ Українські дороги»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські дороги» на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24 березня 2025 року, ухвалене в складі судді Ковалика Ю.А., повний текст рішення складено 01.04.2025 року у справі № 562/2917/24,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські дороги» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником легкового автомобіля, марки «Audi Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2016 року випуску.

01.09.2023 о 12 год. 28 хв. на 180 км + 600 м а/д Городище - Рівне - Старокостянтинів водій АТ «Ю АР ДІ Українські дороги» ОСОБА_2 , під час виконання трудових обов`язків з перевезення вантажів, керуючи вантажним автомобілем марки «IVECO AD 410 Т41», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись в напрямку м. Острог зі сторони м. Рівне, був неуважним, перед початком руху не переконався в надійності розташування і кріплення вантажу, чим порушив вимоги пунктів 2.3 «б», 22.2 Правил дорожнього руху.

Внаслідок чого допустив відкриття заднього борту кузова транспортного засобу та випадання гарячої асфальтобетонної суміші на автомобілі марки «Audi Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , марки «MERCEDES-BENZ», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 та марки «SKODA», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_4 , які рухалися проїзною частиною.

Зазначає, що згідно з висновком експерта від 09.02.2024, складеного за результатами судової автотоварознавчої експертизи автомобіля «Audi Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту належного ОСОБА_1 автомобіля станом на момент ДТП становить 544913,54 грн. Зазначена вартість є реальними збитками, які підлягають відшкодуванню власнику.

09.11.2023 страховиком ОСОБА_1 було відшкодовано у межах ліміту відповідальності майнову шкоду у розмірі 160000 грн.

Окрім цього, позивачу було завдано моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Вважає, що йому було заподіяно глибоких душевних та психічних страждань, пов`язаних з пошкодженням майна, його неестетичним виглядом та втратою його властивостей, а також порушенням нормального ритму життя.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь 384913,54 грн майнової шкоди, 10000 грн моральної шкоди, витрати на проведення судової авто товарознавчої експертизи у розмірі 10300 грн. та інші судові витрати.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські дороги», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські дороги» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 384913 грн 54 коп., моральну шкоду в сумі 7000 грн, крім того витрати по сплаті судового збору в сумі 3919 грн 14 коп., витрати понесені в зв`язку з проведенням судової автотоварознавчої експертизи в сумі 10221 грн 75 коп., а всього на загальну суму 406054 грн 43 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано до суду першої інстанції будь-яких доказів, що вказують на проведення відновлювального ремонту автомобіля після ДТП, а судом першої інстанції не з`ясовано чи наявні такі документи у нього.

Окрім цього вважає, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин справи, а саме чи було відновлено автомобіль позивача, чи було понесено фактичні витрати на ремонт автомобіля, яка реальна ціна відчуження транспортного засобу, яка фактична різниця між дійсною вартістю реалізованого автомобіля та розміром відновлювального ремонту дійшов помилкових висновків.

Також зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що після кожного нового огляду автомобіля позивача, з`явились нові пошкодження, які могли виникнути у результаті експлуатації автомобіля позивачем у період часу із 02.09.2023 до 27.12.2023 року.

Звертає свою увагу на те, що експерт при визначенні ринкової вартості автомобіля позивача використав неналежні дані щодо технічних характеристик двигуна автомобіля, зокрема замість даних двигуна із індексом CVMD експерт використав дані двигуна із індексом CRTC, що у свою чергу вплинуло із визначення остаточної ринкової вартості автомобіля.

Вважає, що при визначенні запчастин, які підлягають заміні, експертом використано фари передні, які не були встановлені на автомобіль позивача, більше того, експертом було використано ці запчастини нового покоління, які відповідно є дорожчою версією тієї, що встановлена на автомобіль позивача.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував факт відсутності оплати виконаних відновлювальних робіт автомобіля позивача, внаслідок чого сума відновлювального ремонту мала б бути зменшена на ставку ПДВ (20%), крім того, розмір моральної шкоди, що визначений судом першої інстанції призводить до неправомірного збагачення позивача, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, або документи що підтверджують факт понесення душевних страждань.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Вбачається, що 01 вересня 2023 року о 12 год. 28 хв. на 180 км + 600 м а/д Городище-Рівне-Старокостянтинів водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «IVECO AD 410 Т41», номерний знак НОМЕР_2 , порушив вимоги пунктів 2.3 «б», 22.2 Правил дорожнього руху, внаслідок чого допустив відкриття заднього борту кузова транспортного засобу та випадання гарячої асфальтобетонної суміші на автомобілі марки «Audi Q7», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , марки «MERCEDES-BENZ», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 та марки «SKODA», номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_4 , які рухалися проїзною частиною. У результаті дорожньо-транспортної пригоди вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 жовтня 2023 року у справі №562/3270/23 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та піддано останнього адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 850 грн.

Транспортний засіб марки «IVECO AD 410 Т41», номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 належав ТОВ «Дорожні машини» та перебував у володінні АТ «Ю АР ДІ Українські дороги» згідно договору оренди № 01/06/22-ДМ-URD від 01.06.2022 (т.2 а.с.18-22).

На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу марки «IVECO AD 410 Т41», номерний знак НОМЕР_2 застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Аркс», що підтверджується копією полісу № ЕР215515736 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю у розмірі 320000 грн., за шкоду, заподіяну майну у розмірі 160000 грн., розмір франшизи 0,00 грн. (т.1 а.с.122).

Згідно висновку експерта № 402.23СЕ судової автотоварознавчої експертизи від 09.02.2024, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Audi Q7», номерний знак НОМЕР_1 , пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01.09.2023, станом на момент ДТП, становить 544913,54 грн.; вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу вказаного автомобіля, становить 207611,66 грн. (т.1 а.с.66-120).

АТ «СК «АРКС» виплачено страхове відшкодування позивачу у розмірі 160000 грн., що підтверджується копіями платіжної інструкції № 1013668 від 09.11.2023 (т.1 а.с.113) та листа від 07.11.2023 (т.2 а.с.95).

На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №6726/24/004848 від 17.09.2024 вказаний автомобіль «Audi Q7», номерний знак НОМЕР_1 проданий ОСОБА_5 за ціною 33000 грн (т.2 а.с.29-30).

Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК України, крім того, відповідні роз`яснення надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, відповідно до яких при визначенні розміру шкоди враховується розмір майнової шкоди, спричиненої майну або особистим немайновим правам потерпілого.

Під шкодою, що має бути відшкодована, розуміють знешкодження або зменшення блага потерпілого внаслідок порушення його матеріальних прав або приниження нематеріальних благ (життя, здоров`я тощо).

Частиною першою статті 1166, частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено право юридичної та фізичної особи на відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи; шкоди, завданої майну фізичної або юридичної особи; моральної шкоди, завданої фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною другою статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Наведене дає підстави для висновку, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 вересня 2019 року у справі № 545/425/17 та від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц.

Подібні за змістом висновки, зокрема щодо застосування положень частини другої статті 1192 ЦК України, викладено у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 265/5388/20 (провадження № 61-14462св21), від 18 травня 2022 року у справі № 761/11792/16-ц (провадження № 61-42292св18), від 20 червня 2022 року у справі № 156/1162/20 (провадження № 61-19св22).

Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Встановивши, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія ОСОБА_2 під час виконання ним своїх трудових обов`язків, суд дійшов правильного висновку що така шкода відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки.

Разом з тим, визначаючи розмір заподіяної позивачу майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір шкоди, завданої позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, перевищує розмір страхового відшкодування, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що становить 384913,54 грн

Посилання відповідача на не урахування судом того, що майнова шкода відшкодовується потерпілому не у повній вартості складових частин транспортного засобу, а з урахуванням коефіцієнта їх фізичного зносу є не обґрунтованими.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Висновок експерта №402.23СЕ судової автотоварознавчої експертизи від 09.02.2024 року за змістом відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України «Про затвердження методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395).

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта 09 лютого 2024 року №402.23СЕ, наданого позивачем, не є належним та допустимим доказом у справі безпідставні, оскільки відповідачем не надано будь яких доказів на спростування висновку експерта та не спростовано визначений розмір матеріального збитку, а отже не доведено, що розмір матеріального збитку визначено експертним дослідженням неправильно.

Крім того, відповідач своїм процесуальним правом заявляти клопотання, подавати докази не скористався. Клопотання про призначення повторної судової-товарознавчої експертизи не заявляв. Будь які докази на спростування вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля суду не надав.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про безпідставне проведення розрахунку розміру шкоди з врахуванням вартості запчастин з ПДВ, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази проведення позивачем ремонту пошкодженого автомобіля.

Доводи апеляційної скарги про завищену ринкову вартість автомобіля, оскільки у договорі купівлі-продажу вказаного автомобіля вказано, що ОСОБА_5 придбав автомобіль за 33000 грн не заслуговують на увагу, оскільки представник відповідача помилково ототожнює ціну продажу автомобіля, вказану у договорі, із реальною ринковою вартістю автомобіля до ДТП та його відновлювального ремонту, оскільки ціна у договорі купівлі автомобіля визначена довільно на власний розсуд та погодження сторін, яка ніяким чином не є доказом реальної вартості автомобіля чи відновлювального ремонту.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Ураховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача внаслідок пошкодження належного йому майна, ступінь вини відповідача, та із застосуванням принципів розумності і справедливості суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди 7000 грн.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські дороги» залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24 березня 2025 року залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 02.10. 2025 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.