Номер провадження: 22-ц/813/815/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Компані Фінанс», особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3

на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року, ухвалене Київським районним судом м. Одеси у складі: судді Петренка В.С. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Компані Фінанс» про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, стягнення коштів та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Компані Фінанс» про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, стягнення коштів та визнання права власності, який мотивувала тим, що ОСОБА_1 є власником частки квартири АДРЕСА_1 . Співвласниками інших часток квартири є ТОВ "КОМПАНІ ФІНАНС", якому належить 1/3 частка квартири, та ОСОБА_2 , якій належить 1/6 частка квартири.

Представник позивача стверджує, що позивач та відповідач не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, ОСОБА_2 не бере участі у витратах, яких потребує утримання майна, не несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг, а отже можна стверджувати про неможливість спільного володіння та користування майном.

Частка відповідача у спірній квартирі порівняно із часткою позивача та третьої особи є незначною, спірна квартира є неподільною річчю, такою, яку неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення, спільне володіння та користування майном для сторін є неможливим, оскільки половиною квартири користується Позивач, яка має на утриманні малолітню дитину, проживає разом із двома різностатевими дітьми, донькою та сином, а інша частка квартири належить на праві власності юридичній особі, яка здійснює господарську діяльність; відповідачка має інше житло, а отже припинення права власності не завдасть істотної шкоди її інтересам.

Тому, із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на вимоги ч. 1 ст. 365 ЦК України, ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, ч. 1 ст. 356 ЦК України просила суд припинити за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку із чим сплатити ОСОБА_2 219411,50 грн, внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду, із одночасним визнанням права власності на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ТОВ «Компані Фінанс» про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, стягнення коштів та визнання права власності відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника Федяєва С.В. вважає оскаржуване рішення незаконним, просить скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року, постановити нове рішення, яким припинити за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку із чим сплатити ОСОБА_2 219411,50 грн, внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду, із одночасним визнанням права власності на 1/6 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 .

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не прийняв в якості належного та допустимого доказу у справі, надану представником позивача копію квитанції № 0.0..1 від 11.05.2023 року, оскільки кошти в сумі 219 411, 50 грн було перераховано не на депозитний рахунок суду, а на рахунок Державної казначейської служби України м. Київ; суд вважав, що дана квитанція викликає сумнів, оскільки в розділі «назва послуги» з незрозумілих причин вказано «оплата за товари /послуги», а також оригіналу квитанції суду надано не було та вказана копія квитанції не була завірена належним чином, як того вимагає частина друга статті 95 ЦПК України, згідно якої письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Зазначає, що на офіційному сайті Київського районного суду м. Одеси, в розділі «Реквізити депозитних рахунків для зарахування коштів, внесених у вигляді застави (частки майна, попередньо визначеної суми судових витрат тощо)», вказані ті самі реквізити, згідно яких ОСОБА_1 сплачувала кошти, де вказано, що одержувачем є ДКСУ, м. Київ, а не «невідомий депозитний рахунок суду», тому висновок суду є хибним.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі № 947/16124/24, - ОСОБА_3 , посилаючись на неповне встановлення обставин справи, просить змінити мотивувальну частину рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року, резолютивну частину рішення залишити без змін.

Доводами апеляційної скарги є те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_3 та була реалізована на електронних торгах на підставі скасованого згодом судового рішення, тому у розумінні положень статті 388 ЦК України спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею. Посилаючись на постанову Касаційного цивільного суду Верховного суду у справі № 639/7253/18 від 23.12.2020, вважає, що спірне нерухоме майно може бути витребувано у ОСОБА_1 відповідно до ст. 388 ЦК України, оскільки остання не набула права власності на квартири за адресою: АДРЕСА_2

Зазначає, що ОСОБА_1 не є співвласником спірної квартири, тому не має підстав звернення до суду з позовом про припинення права на частку майна інших осіб співвласників; в матеріалах справи немає висновків експертизи, що річ є неподільною та що частка є незначною та не може бути виділена в натурі; немає достатніх та допустимих доказів того, що спільне володіння та користування є неможливим; експертної оцінки щодо вартості майна; доказів, що припинення володіння частки майна не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 ; ні ОСОБА_1 , ні представники ТОВ «Компані Фінанс» не проживають в спірній квартирі, комунальні послуги та послуги електропостачання не оплачують.

Тому вважає, що в мотивувальній частині судового рішення повинні бути відображені вищенаведені обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 (в режимі відеконфіренції) доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 підтримав, апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав.

Представник 3-ї особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Компані Фінанс» Федяєв С.В. вважав апеляційну скаргу ОСОБА_1 такою, що підлягає задоволенню.

Інші учасники справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ТОВ «Компані Фінанс» повістку отримали 09.08.2025 о 9:08:36, 9:02:36, 9:06:11 вдповідно в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідками (а.с. 66-68 т. 2), відповідачка ОСОБА_2 повідомлена у відповідності до вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України в установленому законом порядку, оскільки поштове повідомлення повернулося з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» за адресами, наявними в матеріалах справи: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_3 (а.с. 69-72 т. 2).

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Федяєва С.В. такою, що підлягає частковому задоволенню, а апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 таким, що підлягає закриттю.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежана Андрія В`ячеславовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60697840 від 30.09.2021 року, належить на праві власності 1/2 частки квартири, загальною площею 65,1 кв.м, житлова площа (кв.м): 38,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .

Підставою для державної реєстрації стало свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 2306, видане 30.09.2022 року приватним нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В.

Співвласниками інших часток квартири є: ТОВ "КОМПАНІ ФІНАНС", якому належить 1/3 частка квартири за рішенням приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гордої І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 65797689 від 15.12.2022 року, виданим на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 491, виданого 15.12.2022 року, та ОСОБА_2 , якій належить 1/6 частка квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, р.4-1954, виданого 17.06.2008 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи позов, представник позивача в якості підстав для припинення права ОСОБА_2 на частку у праві спільної часткової власності на нерухоме майно, посилався на те, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, яка проживає за іншою адресою, має у власності інше житло та жодним чином не приймає участі в утриманні квартири.

На підтвердження вимог позивач надала суду Звіт про оцінку майна, виготовлений ТОВ «Центр оцінки «ЕОНА», згідно якого вартість 1/6 частини квартири АДРЕСА_4 становить 219411, 50 грн, які вона внесла на депозитний рахунок суду як підставу для припинення права власності відповідачки на частку у майні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив про відсутність передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав для припинення права відповідачки на частку у спірній квартирі, а також не прийняв у якості належного та допустимого доказу у справі надану з порушенням визначених ч. 2 ст. 95 ЦПК України правил завірення належним чином представником позивачки копію квитанції № 0.0..1 від 11.05.2023, оскільки кошти в сумі 219411,50 грн було перераховано не на депозитний рахунок суду, а на рахунок Державної казначейської служби України м. Київ, та вказана квитанція викликає сумнів, оскільки в розділі «назва послуги» з незрозумілих причин вказано «оплата за товари/послуги», а також оригіналу квитанції суду надано не було, та вказана копія квитанція не завірена належним чином.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З огляду на викладене при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі ; 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться

в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

Висновок суду про недоведеність позивачкою та відсутність передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав для припинення права відповідачки на частку у спільному майні ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, а помилкові доводи апеляційної скарги позивачки не спростовують такого.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначальним для правильного вирішення справи є саме доведення позивачкою належними та допустимим доказами того, що припинення права власності ОСОБА_2 , якій належить 1/6 частка у 3-кімнатній квартирі загальною площею 65,1 кв.м, житловою площею 38,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , не завдасть істотної шкоди правам та законним інтересам останньої, а також ненадання доказів неможливості поділу в натурі об`єкта нерухомого майна.

По справі судом не встановлено, а позивачкою не доведено об`єктивних підстав для позбавлення прав відповідачки на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а тому, виходячи із засад справедливості та рівності прав співвласників майна, тому суд вірно вважав відсутніми правові підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не прийняв в якості належного та допустимого доказу у справі, надану представником позивача копію квитанції № 0.0..1 від 11.05.2023 року, оскільки кошти в сумі 219 411, 50 грн було перераховано не на депозитний рахунок суду, а на рахунок Державної казначейської служби України м. Київ, є слушними, оскільки дійсно на виконання вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України суд мав у разі сумнівів щодо наданої копії квитанції з власної ініціативи витребувати у позивачки оригінал такої, і тільки у разі ненадання оригіналу письмового доказу не взяти до уваги вказану квитанцію.

На офіційному сайті Київського районного суду м. Одеси, в розділі «Реквізити депозитних рахунків для зарахування коштів, внесених у вигляді застави (частки майна, попередньо визначеної суми судових витрат тощо)», вказані ті самі реквізити, згідно яких ОСОБА_1 сплачувала кошти, де вказано, що одержувачем є ДКСУ, м. Київ, а не «невідомий депозитний рахунок суду», тому скаржниця позивачка слушно посилається на помилковість такого висновку суду.

Проте, вказане не призвело до неправильного вирішення справи щодо застосування судом вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України і за недоведеності позивачкою умов, за яких є можливим примусове припинення права співвласника на частку відповідно до статті 365 ЦК України, а також того, що таке втручання у право власності відповідачки є виправданим відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_3 апеляційний суд зазначає.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема, забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція статті 352 ЦПК України у системному тлумаченні з частиною першою статті 17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У контексті зазначеного, за приписами процесуального законодавства особа, яка не брала участі у справі, може подати апеляційну скаргу, якщо оскаржуваним рішенням суду безпосередньо вирішено питання про її права, свободи або про її обов`язки, тобто безпосередньо встановлено, змінено або припинено права або обов`язки цієї осіб.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) зазначено, що питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

У постанові від 27листопада 2019 року у справі № 2-4392/09,постанові від16жовтня 2019року у справі № 638/21181/15-ц, постанові від 11вересня 2019року у справі № 705/2-1281/2010Верховний Суд дійшов висновку, що особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 2-1426/08, у постанові від 30 січня 2020 року у справі № 646/6461/17, особи, які не брали участі у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують або припиняють права або обов`язки цих осіб. Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 1715/2798/12 також зазначається, що в залежності від того, чи вирішувалось судовим рішенням питання про права та обов`язки особи, яка його оскаржує, визначається право на оскарження такого рішення. Судове рішення, що оскаржується особою, яка не залучалась до розгляду справи, повинно безпосередньо впливати на обсяг прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/12 та від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13 (провадження № 61-41547сво18).

Виходячи зі змісту даної процесуальної норми та обставин справи, скаржник, а саме ОСОБА_3 на момент прийняття рішення не мала статусу учасника справи, та відповідно до закону лише наділена правом подати апеляційну скаргу, в разі, якщо оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про її права і обов`язки та законні інтереси.

По справі встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у справі № 520/175/14-ц за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2024 року та у задоволенні заяви ОСОБА_3 про поворот виконання рішення відмовлено.

По вказаній справі ОСОБА_3 просила постановити ухвалу, якою скасувати акт про проведення електронних торгів від 22.09.2021, скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер: 2306, виданий 30.09.2021, видавник ОСОБА_6 , повернути частину квартири АДРЕСА_1 , яка була продана в рахунок погашення заборгованості на підставі скасованого рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2015 по справі № 520/175/14-ц.

Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви ОСОБА_3 , судом, зокрема зазначено про те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2022 по справі № 947/28840/21, яке набрало законної сили, відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання електронних торгів недійсними, скасування Акту про проведення електронних торгів від 22.09.2021 та Свідоцтва про придбання майна з торгів від 30.09.2021.

Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою як особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 посилалася на вирішення судом під час ухвалення оскаржуваного рішення питання про її права та обов`язки, оскільки позивачка ОСОБА_1 набула право власності на спірне майна на електронному аукціоні, який проводився в межах виконавчого провадження № 64568302 на підставі скасованого судового рішення, тому майно було відчужене приватним виконавцем Колечком Д.М., який не мав права на таке. Стягувачем у цьому ВП було ТОВ «Інвестмент Корпорейшен, кінцевим бенефіціаром якого був ОСОБА_4 .

Отже, спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_3 та була реалізована на електронних торгах в розумінні вимог ст. 388 ЦК України поза волею заявниці, а тому таке майно може бути витребувано у ОСОБА_1 , яка не набула права власності на спірної квартири.

В обґрунтування наведеного заявниця посилалася на те, що наразі вирішується питання про поворот виконання рішення, де ОСОБА_1 залучена до справи в якості відповідача (справа № 520/175/14-ц), а також на те, що Одеським апеляційним судом розглядається апеляційна скарга про визнання електронних торгів недійсними та скасування державної реєстрації за ОСОБА_1 .

Перевіряючи вказані підстави наявності порушених прав ОСОБА_3 ухваленим оскаржуваним рішенням, колегія суддів доходить висновку про відсутність такого, оскільки наразі жодним судовим рішенням, яке б набрало законної сили, не скасоване належне позивачці ОСОБА_1 право власності на спірної квартири, а питання про витребування у останньої належного їй майна, на що помилково посилається заявниця, не є предметом розглядуваної справи.

Навпроти, у справі № 520/175/14-ц, на вирішення якої посилається заявниця, відмовлено ОСОБА_3 у задоволення її заяви про поворот виконання рішення, а судом рішенням по справі № 947/28840/21 відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання електронних торгів недійсними, скасування Акту про проведення електронних торгів від 22.09.2021 та Свідоцтва про придбання майна з торгів від 30.09.2021.

Вказані судові рішення набрали законної сили.

Отже, підстави, на які посилалися заявниця в обґрунтування наявності у неї порушеного або оспорюваного права, не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, оскільки заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 апеляційний суд закриває апеляційне провадження за її апеляційною скаргою на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Доводам апеляційної скарги ОСОБА_3 , апеляційний суд не надає правової оцінки, з огляду на встановлення обставин, що є підставою для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Встановлені колегією суддів невідповідність висновків суду та неправильне застосування норм матеріального права з огляду на вимоги п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 та зміни судового рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду, як таке, що відповідає вимогам ст. 375 ЦПК України за доводами апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 , слід залишити без змін.

Що стосується апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 , то таке апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України підлягає закриттю.

Керуючись ст. 362, 367, 374, 375, 376, ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 03 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

О.Ю. Карташов