ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

02 жовтня 2025 року

м. Харків

справа № 646/6767/23

провадження № 22-ц/818/3657/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Яцини В.Б., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 березня 2025року, ухвалене суддею Глоба М.М., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» звернулось до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначили, що 28.04.2015 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № , відповідно до умов якого, відповідач отримав кошти у розмірі 74639 грн. 41 коп. із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,01% річних, зі строком повернення до 28.04.2020 року.

13.06.2016 року між ПАТ «ОТП «Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» був укладений договір факторингу № 29/01/19-2, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 92709 грн. 53 коп. за кредитним договором № від 28.04.2015 року.

29.01.2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс» був укладений договір факторингу № 13/06/16, відповідно до якого ТОВ «ФК «Прайм Альянс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором.

Разом з тим, відповідач не виконав свої зобов`язання, передбачені вищевказаним кредитним договором. У зв`язку з чим ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Прайм Альянс» за кредитним договором № від 28.04.2015 року в розмірі 65535 грн. 97 коп., яка складається в межах трирічного терміну з 28.03.2017 року по 28.04.2020 року із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 49759 грн. 41 коп., заборгованості за відсотками в розмірі 8 грн. 07 коп., 3 % річних за користування кредитом у розмірі 4584 грн. 68 коп. та інфляційних втрат у розмірі 11183 грн. 81 коп., яку ТОВ «ФК «Прайм Альянс» просили стягнути з ОСОБА_1 , разом із витратами зі сплати судового збору в розмірі 2684 грн. 00 коп. та витратами на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 10736 грн. 00 коп.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 березня 2025 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» заборгованість за кредитним договором № від 28.04.2015 року в розмірі 49471 (сорок дев`ять тисяч чотириста сімдесят одна) грн. 57 коп., яка складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 40869 грн. 53 коп., заборгованості за відсотками в розмірі 06 грн. 07 коп., 3 % річних за користування кредитом у розмірі 1693 грн. 00 коп. та інфляційних втрат у розмірі 6902 грн. 97 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2026 (дві тисячі двадцять шість) грн. 15 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Зазначає, що суд не застосував до задоволених вимог позивача позовну давність, хоча він заявляв клопотання про це. Вважає, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами, що до яких минув строк позовної давності на момент звернення до суду. Вказує, що самим же позивачем до матеріалів справи подано копію розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 24.08.2015 року. Вказаний розрахунок, як слідує з його тексту, виконано первісним кредитором - АТ «ОТП Банк» станом на 13.06.2016 року. Вивчення вказаного розрахунку дозволяє зробити однозначний висновок про те, що станом на день складання розрахунку, тобто на 13.06.2016 року, вся основна заборгованість за кредитним договором вже була простроченою. Так, розрахунок містить колонку «Прострочена заборгованість на початок періоду». У вказаній колонці вся основна заборгованість по тілу кредиту вже значиться, як прострочена станом на 13.06.2016 року (при цьому прострочення згідно розрахунку виникло ще раніше - воно виникало раніше що до кожного платежу окремо). Крім того, розрахунок містить колонку «Розраховано до сплати», згідно якої останній платіж по тілу кредиту повинен був бути здійснений в сумі 61545,18 грн. в період 31.05.2016 року - 13.06.2016 року. Інші платежі по тілу кредиту повинні були бути здійснені ще в більш ранні періоди. Таким чином, прострочення у погашенні всієї суми кредиту (тіла кредиту), виникло не пізніше 13.06.2016 року. І це підтверджується первісним кредитором. Наступні кредитори не можуть змінювати статус заборгованості з простроченої на поточну. Отже, перебіг строку позовної давності по стягненню сум: основного боргу (тіла кредиту) розпочався не пізніше 13.06.2016 року та сплив не пізніше 13.06.2019 року. Вважає, що строки повернення суми кредиту, встановлені кредитним договором, а саме графіком платежів (додаток № 1), не можуть застосовуватися, оскільки вони були змінені первісним кредитором відповідно до вимог ч. 2 ст.1050 ЦК України, підтвердженням чому є виконаний первісним кредитором розрахунок. З матеріалів справи випливає, що позов надійшов до суду 16.10.2023 року. З наданого позивачем до матеріалів справи додатку до кредитного договору випливає, що основна сума боргу за кредитом повинна була погашатися певними частинами з 28.08.2015 року по 28.04.2020 року (хоча цей строк було змінено первісним кредитором, підтвердження чому наводиться вище). Отже на день звернення до суду минуло більше 3 років навіть від дня, коли повинен був бути здійснений останній платіж згідно графіку платежів. Позивач посилається на п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Однак таке посилання є неспроможним з огляду на наступне. Однак вказані норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки в цивільному законодавстві відсутній інститут продовження строку позовної давності, і тому невідомі правові наслідки продовження строку позовної давності. Так, в цивільному законодавстві наявні інститути: зупинення перебігу позовної давності (ст. 263 ЦК України); переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України); зміна тривалості позовної давності (ст. 259 ЦК України), яка до того ж може бути змінена лише за домовленості сторін. Додатково стосовно задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 06 грн. 07 коп., З % річних за користування кредитом у розмірі 1693 грн. 00 коп. та інфляційних втрат у розмірі 6902 грн. 97 коп., пояснюю таке. Ці вимоги за своєю суттю є похідними вимогами, і тому відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже вважає, що відповідно до ст. 266 ЦК України позовна давність сплила і що до вимог про стягнення відсотків, 3 % річних за користування кредитом та інфляційних втрат. Крім того, звертає увагу, що вимога про стягнення суми основного боргу (в даному випадку - про стягнення тіла кредиту), що до якої сплив строк позовної давності, вважається задавненою вимогою. Пред`явлення вимоги про стягнення похідних вимог без пред`явлення вимоги про стягнення основного боргу, вимога про стягнення якої є задавненою, є окремою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення додаткових вимог. Вважає, що якщо судова практика не допускає стягнення додаткових вимог, нарахованих на задавнену вимогу, окремо від пред`явлення позову про стягнення задавненої вимоги, то цілком логічною буде така ситуація, коли у стягненні додаткових вимог, нарахованих на задавнену вимогу, буде відмовлено і в тому випадку, коли вони заявлені разом з задавненою вимогою. Стосовно стягнутих витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. слід зазначити таке. Позивач взагалі не подавав до суду доказів понесення ним витрат на професійну правничу (правову) допомогу. Так, до позовної заяви був доданий попередній (орієнтовний) розрахунок витрат за надану професійну правничу допомогу. Вважає, що такий розрахунок не може бути доказом того, що відповідні послуги були надані. Також до позовної заяви позивачем було надано договір про надання правничої допомоги № 06/06 від 06.06.2023 року. Однак сам по собі договір також не може бути доказом надання відповідних послуг (допомоги), оскільки договір укладається перед початком надання відповідних послуг (допомоги). Враховуючи, що не всі заявлені позовні вимоги були задоволені, оскільки позов було задоволено частково, а також враховуючи, що суд визнав витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. розумними та співмірними заявленим позовним вимогам позивача, суд повинен був зменшити розмір стягуваних витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог - як того вимагає п. З ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що Апелянт посилається на те, що суд не застосував строку позовної давності, хоча він заявляв клопотання про це також вказував, що прострочення погашення всієї суми кредиту (тіла кредиту) виникло не пізніше 13.06.2016, і це підтверджується первісним кредитором. Наступні кредитори не можуть змінювати статус заборгованості з простроченої на поточну. Отже перебіг строку позовної давності по стягненню суми основного боргу розпочався не пізніше 13.06.2016 та сплив не пізніше 13.06.2019. Вважає посилання на п. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України неправомірним. В той же час вказує, що перебіг строку позовної давності починається з дати пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення кредиту. Зазначав, що позивач у позовній заяві не зазначив про факт пред`явлення йому відповідної вимоги, хоча це має суттєве значення для розгляду справи. Стосовно вказаних доводів представник позивача зазначає, що розрахунок виконувався банком на момент відступлення права вимоги за даним зобов`язанням, розміщена в колонці «Розраховано до сплати» у період з 31.05.2016 по 13.06.2016 сума, вказана у цій колонці, як в останній колонці у списку, виключно в інформативних цілях, з метою надання інформації про повну непогашену суму, що лишилась до сплати за тілом кредиту на момент відступлення Банком права вимоги за даним зобов`язанням і ні в якому разі не свідчить про зміну Банком строків виконання основного зобов`язання. Вказує, що сам по собі факт відступлення права вимоги за зобов`язанням - не змінює порядку та строків його виконання як і прав та обов`язків його сторін. А сам банк напередодні відступлення права вимоги таких змін також не здійснював. Таким чином вважає безпідставним та неправильно трактованими твердження Апелянта про початок відліку строків позовної давності за невиконаним зобов`язанням з 13.06.2016 року. Зазначає, що замінившись у зобов`язанні у якості нового Кредитора Позивач своїм правом належним йому згідно ч. 2 ст. 1050 скористалося та 18.02.2019 направило до ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 , вимогу про погашення кредитної заборгованості на підставі ст.ст. 530, 512, 516 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність погасити заборгованість протягом 30-ти календарних днів з моменту отримання вимоги, але не пізніше ніж 18.03.2019 або зв`язатися з новим кредитором для узгодження вигідних умов подальшої сплати заборгованості. Направлення зазначеної вимоги Апелянту підтверджується списком №16029-02- 200219-НАР-2978 згрупованих поштових відправлень Укрпошта стандарт з описом вкладень та квитанцією з Укрпошта, копії яких разом з копією вимоги була додана до відповіді на відзив. Наголошує, що твердження Апелянта, що даний факт не повідомлявся Позивачем до суду не відповідає дійсності. Щодо направлення вимоги Позивачем повідомлено в суді першої інстанції та долучено відповідні докази. Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності. Відповідно, встановлення факту направлення ТОВ «ФК «Прайм Альянс» до ОСОБА_1 вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором - обумовлює зміну строку виконання зобов`язання на 18.03.2019 та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності з цієї дати як по основному зобов`язанню так і по додаткових у вигляді платежів за Графіком платежів. Наголошує, що перебіг строків позовної давності, що були продовжені на час карантину були зупинені на час дії воєнного стану. Отже, строк позовної давності за зобов`язанням, який не сплив на момент запровадження карантину було продовжено та зупинено і на даний момент не порушено. ТОВ «ФК «Прайм Альянс» звернулося до суду з позовом про стягнення лише часткової суми заборгованості відповідно до графіку платежів строк позовної давності за якими як і за основним зобов`язанням не сплив та був продовжений. Таким чином, заборгованість підлягає стягненню з Апелянта, з зв`язку з чим підлягають стягненню і 3% річних та інфляційні витрати. Апелянт також зазначає, що в рішенні суду вказано, що задоволенню підлягає позовна вимога про стягнення трьох відсотків річних за період від 08.10.2020 по 23.02.2022, а також вимоги про стягнення інфляційних витрат за вказаний період. При цьому судом не зазначено ні період, ні наведено розрахунку присуджених до стягнення інфляційних витрат. Звертає увагу, що судом зазначено період за який здійснено нарахування інфляційних втрат з 08.10.2020 по 23.02.2022. До того ж, детальний розрахунок інфляційних витрат було подано Позивачем разом з позовною заявою до суду першої інстанції. Суд не зобов`язаний окремо наводити повний розрахунок, якщо він міститься в матеріалах справи. Якщо розрахунок надано позивачем, і він є у матеріалах справи, суд не зобов`язаний дублювати його у рішенні. Достатньо, що суд погодився з розрахунком, вказавши на це в мотивувальній частині. Так, розрахунок був наданий позивачем і не був спростований відповідачем. В апеляційній скарзі також вказується, що Позивачем не було додано ніяких доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу. Втім такі доводи також не заслуговують на увагу. Так, при подачі до суду позовної заяви Позивачем було подано належним чином завірена копія Договору про надання правничої допомоги; належним чином завірена копія додатку №1 до договору про надання правничої допомоги; попередній (орієнтований) розрахунок витрат на правничу допомогу; належним чином завірена копія посвідчення адвоката; ордер на надання правничої (правової) допомоги; належним чином завірена копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Вказані документи в повному обсязі підтверджують розмір та факт понесення Позивачем витрат на професійну правничу допомогу. На особливу увагу заслуговує той факт, що Відповідачем до суду першої інстанції не подавались клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Тому твердження Апелянта в суді апеляційної інстанції про неспівмірність розміру таких витрат не мають братися до уваги судом.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок позивачем проведений без урахування стягнутих з ОСОБА_1 8889 грн. 88 коп. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № від 28.04.2015 року за період з 29.01.2019 року по 28.02.2020 року, а тому суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру заборгованості на вказану суму. Отже, заборгованість за основною сумою боргу становить 40869 грн. 53 коп. (49759 грн. 41 коп. 8889 грн. 88 коп.). Стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, суд зазначив, що ТОВ «ФК «Прайм Альянс» звернулось до суду із вказаним позовом 09.10.2023 року. Таким чином, право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникло з цієї дати по 09.10.2020 року включно, отже у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за період з 29.01.2019 року по 08.10.2020 року слід відмовити через пропуск строку позовної давності.

Такі висновки суду першої інстанції, відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 28.04.2015 року між ПАТ «ОТП «Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № , відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 74639 грн. 41 коп. зі строком повернення кредитних коштів до 28.04.2020 року, із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,01% річних (а.с. 5-8).

13.06.2016 року між ПАТ «ОТП «Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», був укладений договір факторингу № 13/06/16, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП «Банк» передало ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» належне йому право грошової вимоги, а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прийняло належне ПАТ «ОТП «Банк» право грошової вимоги до боржника і стало кредитором за вищевказаним договором (а.с. 13-16).

Згідно витягу з реєстру прав вимоги № 2 до договору факторингу № 13/06/16 від 13.06.2016 року, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 92709 грн. 53 коп., яка складається із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 61545 грн. 18 коп., заборгованості строкових нарахованих відсотків в розмірі 965 грн. 35 коп., заборгованості простроченого тіла кредиту в розмірі 13094 грн. 23 коп. та заборгованості нарахованих прострочених відсотків по кредиту в розмірі 17104 грн. 77 коп. (а.с. 17).

29.01.2019 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Прайм Альянс», був укладений договір факторингу № 29/01/19-2, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Прайм Альянс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 (а.с. 19-22).

Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 29/01/19-2 від 29.01.2019 року, ТОВ «ФК «Прайм Альянс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 92709 грн. 53 коп. (а.с. 23).

Як вбачається із розрахунків заборгованості, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Прайм Альянс» за кредитним договором № від 28.04.2015 року, яка складається в межах трирічного терміну з 28.03.2017 року по 28.04.2020 року із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 49759 грн. 41 коп., заборгованості за відсотками в розмірі 08 грн. 07 коп., 3 % річних за користування кредитом у розмірі 4584 грн. 68 коп. та інфляційних втрат у розмірі 11183 грн. 81 коп. (а.с. 3-4, 7, 120-127).

Разом з тим, як встановлено під час судового розгляду, 16.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравцовим О.О., вчинено виконавчий напис № 149 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Прайм Альянс» заборгованості за кредитним договором № від 28.04.2015 року за період з 29.01.2019 року по 28.02.2020 року у розмірі 92709 грн. 53 коп.

За вказаним виконавчим написом було розпочато виконавче провадження № 62442338, в рамках якого з ОСОБА_1 було стягнуто та перераховано ТОВ «ФК «Прайм Альянс» 8889 грн. 88 коп. як стягувачу, про що фактично зазначили у письмових зверненнях представник позивача та відповідач (а.с. 98-102, 132-140).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.11.2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 149 від 16.03.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравцовим О.О. щодо звернення стягнення заборгованості за кредитним договором № від 28.04.2015 року з ОСОБА_1 (а.с. 83-91).

Устатті 526 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч.1 ст.510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 512 ЦК України визначено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № від 28 квітня 2015 року.

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути заборгованість в розмірі 65535 грн. 97 коп., яка складається в межах трирічного терміну з 28.03.2017 року по 28.04.2020 року із заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 49759 грн. 41 коп., заборгованості за відсотками в розмірі 08 грн. 07 коп., 3 % річних за користування кредитом у розмірі 4584 грн. 68 коп. та інфляційних втрат у розмірі 11183 грн. 81 коп.

Разом з тим, 16.03.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравцовим О.О., вчинено виконавчий напис № 149 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Прайм Альянс» заборгованості за кредитним договором № від 28.04.2015 року за період з 29.01.2019 року по 28.02.2020 року у розмірі 92709 грн. 53 коп.

За вказаним виконавчим написом було розпочато виконавче провадження № 62442338, в рамках якого з ОСОБА_1 було стягнуто та перераховано ТОВ «ФК «Прайм Альянс» 8889 грн. 88 коп. як стягувачу, про що фактично зазначили у письмових зверненнях представник позивача та відповідач (а.с. 98-102, 132-140).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.11.2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 149 від 16.03.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравцовим О.О. щодо звернення стягнення заборгованості за кредитним договором № від 28.04.2015 року з ОСОБА_1 (а.с. 83-91).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, останній проведений без урахування стягнутих з ОСОБА_1 8889 грн. 88 коп. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № від 28.04.2015 року за період з 29.01.2019 року по 28.02.2020 року, а тому суд першої інстанції врахувавши ці обставини дійшов обгрунтованого висновку про зменшення розміру заборгованості на суму 8889 грн. 88 коп. Отже, заборгованість за основною сумою боргу становить 40869 грн. 53 коп. (49759 грн. 41 коп. 8889 грн. 88 коп.).

Стосовно доводів апелянта щодо незастосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

За умовами, викладеними у пункті 1.2.1 цього кредитного договору передбачалося, що банк надає позичальнику споживчий кредит у відповідності до умов цього договору, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені кредитним договором та додатком №1 «графік платежів», що є його невід`ємною частиною, а також виконувати інші умови договору.

Згідно пунктів 1.4.2 та 1.4.3 вищезазначеного договору сума отриманого кредиту погашається щомісяця в дату платежу та в розмірі, зазначеному в графіку платежів. Проценти за користування кредитом нараховуються та сплачуються щомісяця одночасно з погашенням суми отриманого кредиту, виходячи із розміру процентної ставки, визначеної пункті 1.1 даного договору. Розмір щомісячних процентів, належний до сплати, зазначений в графіку платежів. Для розрахунку використовується база, виходячи з 365 днів у році.

Платежі по кредиту нараховуються щомісячно, виходячи зі строку кредиту, в розмірі, вказаному в графіку платежів, та підлягають сплаті позичальником в дати платежів у складі суми платежу за розрахунковий період (пункт1.4.4 договору).

Пунктом 3.11 договору про надання споживчого кредиту сторони передбачили, що договір діє до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по цьому договору в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі№ 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Згідно графіку платежів, який є невід`ємною частиною Кредитного договору, відповідач мав вносити кошти на погашення кредиту щомісяця, у визначену Графіком дату, у рівних частинах.

Отже, строк позовної давності необхідно визначати за кожним окремим платежем, вказаним у Графіку.

Згідно з Графіком, перший платіж по кредиту мав бути внесений 28.05.2015 року, а останній 28.04.2020 року.

Визначаючи суму заборгованості, що підлягає стягненню, суд першої інстанції вірно виходив із заборгованості, яка, згідно графіку, не була прострочена в межах позовної давності, тобто станом на 28.03.2017 року.

Віднесення до простроченої заборгованості всієї суми боргу у розрахунку (а.с. 127) не приймається до уваги як таке, що не відповідає умовам договору та вимогам закону.

Згідно ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 262 ЦК України зміна кредитора у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідач за умовами кредитного договору зобов`язаний був здійснювати платежі щомісячно, а тому перебіг позовної давності починається з наступного дня після закінчення строку на внесення щомісячного платежу.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису або визнання його таким, що не підлягає виконанню, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу.

Апеляційний суд враховує, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Оскільки стягнення з ОСОБА_1 коштів на користь ТОВ «Фінансова компанія «Прайм Альянс» відбувалось в примусовому порядку, переривання позовної давності не відбулось.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цьогоКодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS - CоV - 2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувалася і була скасована лише з 01 липня 2023 року.

Оскільки Закон № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, позивач, виходячи із загального строку позовної давності у три роки, у квітні 2020 року мав право звернутися до боржника (в межах строку позовної давності) з позовом про стягнення кредитних платежів

Таким чином, з урахуванням позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення заборгованості за основною сумою кредиту 40869 грн. 53 коп. та процентів у сумі 06 грн. 07 коп.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

З розрахунку позивача вбачається, що інфляційні втрати та 3% річних було нараховано за період з 29 січня 2019 року по 23 лютого 2022 року на всю суму заборгованості за тілом кредиту, проте такий порядок обрахування не є правильним, з огляду на таке.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Позивач звернувся до суду із позовом 09.10.2023 року.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, судом першої інстанції вірно зазначено період стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, а саме з 08.10.2020 року по 23.02.2022 року - трьох процентів річних у сумі 1693 грн. 00 коп. та інфляційних втрат у сумі 6902 грн. 97 коп.

Стосовно доводів апелянта щодо незгоди із розміром витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 4000 грн слід зазначити таке.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі №9901/350/18 (провадження №11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

У постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.».

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження №61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Позивач на підтвердження витрат на правову допомогу надав договір про надання правової допомоги від 06.06.2023 року, укладени1 між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» та адвокатом Дорошенко М.А., відповідно до якого вартість 1 години її роботи при наданні відповідної правничої допомоги складає 50% вартості прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати (а.с. 25-26), додатком до вказаного договору (а.с. 27), копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 10289/10 від 11.10.2021 року (а.с. 30).

Як убачається із розрахунку щодо надання професійної правничої (правової) допомоги у розмірі 10736 грн. 00 коп., а саме первинної консультації та ознайомлення з матеріалами кредитної справи 2 години, підготовка позовної заяви 4 години, підготовка відповіді на відзив 2 години, що в загальній кількості витраченого часу адвокатом складає 8 годин. Згідно з визначеної сумою одного часу роботи адвоката у розмірі 50% вартості прожиткового мінімуму для працездатних осіб, складає 1342 грн. 00 коп. (а.с. 9).

Суд першої інстанції, з огляду на наведені норми процесуального права та правові позиції Верховного Суду, зважаючи на встановлені судом обставин справи, заперечень сторони відповідача про зменшення судових витрат на правничу допомогу, з урахуванням часткового задоволення, заявлених позовних вимог дійшов вірного висновку, що вимоги про відшкодування витрат відповідача на правничу допомогу були доведені належним чином, як такі, що пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також при цьому дотримані критерії розумності їх вартості, тому підлягають частковому задоволенню.

За даних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що справедливим і співмірним відшкодуванням витрат на правничу допомогу буде сума у розмірі 4000,0 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина