Справа № 509/1862/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь, заяву приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, за участю боржниці ОСОБА_1 та стягувача ОСОБА_2 про тимчасового обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, -

ВСТАНОВИВ:

2 червня 2025 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла заява приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М., в якій заявник просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України, ОСОБА_1 , посилаючись на рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 21.09.2022 р., залишеним без змін постановою ОАС від 21.01.2025 р., яким : позов ОСОБА_2 задоволений частково, визнано незаконним та скасувано рішення ІV сесії V скликання Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського (Овідіопольського) району Одеської області від 18.08.2006 року № 290 «Про безкоштовну передачу у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельної ділянки у спільну сумісну власність та виготовлення державного акту на право спільної сумісної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 » ; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 952688 від 02.07.2007 року, що посвідчує право спільної власності громадян: ОСОБА_3 1/2 частка та ОСОБА_1 1/2 частка - на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2040 га, за адресою : АДРЕСА_1 (кадастровий номер : :02:001:0357), який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №03 від 02.07.2007 року, виданий на підставі рішення ІV сесії V скликання Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського (Овідіопольського) району Одеської області від 18.08.2006 року № 290 «Про безкоштовну передачу у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельної ділянки у спільну сумісну власність та виготовлення державного акту на право спільної сумісної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 » ; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 1871 від 30.09.2015 року, видане приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. на ім`я ОСОБА_1 на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,204 га, кадастровий номер :02:001:0357, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 ; скасувано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 11395535 від 30.09.2015 р. за ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,204 га, кадастровий номер :02:001:0357, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,204 га, кадастровий номер :02:001:0357, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , проведену 02.07.2007 р. Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів на підставі Технічної документації по передачі земельної ділянки у спільну сумісну власність та зі складання державного акту на право приватної спільної сумісної власності на землю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Карогліно-Бугазької сільської ради, АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 46034,70 грн., в задоволенні решти позову відмовлено та виконання якого, були видані виконавчі листи від 06.02.2025 р. в рамках ВП № 77151820 та № 77152567.

Учасники справи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

23.09.2025 року позивач ОСОБА_2 надала суду заяву якою зазначила, що заяву ОСОБА_4 підтримує та просила суд проводити розгляд справи без її участі (т. 6 а.с. 177).

Представниця боржниці ОСОБА_1 адвокат Чіканчі О.І. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду заяви повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, однак надіслав на адресу суду 29.09.2025 р. клопотання в якому просила суд слухати заяву без їх участі, відмовивши у її задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на заяву приватного виконавця (т. 6 а.с. 171-176).

Дослідивши надані до заяви письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосовану судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Таким чином ст. 441 ЦПК України передбачає як обов`язкову підставу для встановлення тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, ухилення від виконання зобов`язань, покладених відповідним рішенням.

Згідно до ч.ч. 5, 6 ст. 441 ЦПК України - суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» зазначено, що задовольняючи подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України, суди мають правильно визначати факт ухилення боржника від виконання рішення суду. Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи - кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Ці права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших та є сумісними з іншими правами, визначеними цим пактом.

Законодавством зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом. Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена. Порядок здійснення права громадян на виїзд з України та в`їзд в Україну, оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ.

Відповідно до ст. 33 Конституції України - кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення. Зокрема, у справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria), рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03), Європейський суд визначив загальні стандарти щодо права на свободу пересування. Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям: - ґрунтуватися на національному законі; - переслідувати одну або декілька легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції; - відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування. У цій справі Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином: У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82). Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121) Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. рішення Європейського Суду у справі «Рінер проти Болгарії», § 124 і рішення Європейського Суду Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини, § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процедури (див. рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. у справі «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70 Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, які стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. у справі Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60).... Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

06.08.2025 року Верховний суд ухвалив по справі № 509/1862/20 постанову, якою скасував рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 вересня 2022 року, постанову Одеського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 (т. 6 а.с. 121-132).

Вказана Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. З моменту її ухвалення скасовані рішення та постанова втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Тобто по справі № 509/1862/20 винесено остаточне рішення по суті позовних вимог та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 .

З даних сайту Судова влада України вбачається, що 02 червня 2025 року, тобто не зважаючи на існування Ухвали Верховного суду від 10 квітня 2025 року, якою ВС було зупинено дію рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 21.09.2022 р. та постанови ОАС від 21.01.2025 р. до закінчення касаційного провадження - приватний виконавець Колечко Д.М. звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою по справі № 509/1862/20 про встановлення ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (т. 6 а.с. 83-86).

З огляду на існування Постанови Верховного суду від 06 серпня 2025 року по справі № 509/1862/20, та з урахуванням вимог п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 39, ч. 1 та 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», 16 вересня 2025 року на офіційну електронну адресу Приватного виконавця Колечко Д.М. було направлено Заяви про закінчення ВП № 77151820 та № 77152567, та скасування усіх заходів вжитих для виконання вказаних проваджень.

Отже, беручи до уваги скасовані рішення 2-х інстанцій постановою ВС від 06.08.2025 р., якою було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд вважає, що на даний час у приватнг виконавця відсутні законні підстави для тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов?язань, покладених на неї рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 вересня 2022 року, скасованим постановою ВС від 06.08.2025 р.

Судом також встановлено, що діяльність приватного виконавця Колечка Д.М. зупинена Наказом Міністерства Юстиції на 1 місяць в наслідок чого виконавець не має доступу до АСВП, та не має права звернутися до суду з будь-якими заявами. Наразі у приватного виконавця очікують на ухвалення Міністерством юстиції наказу про визначення особи яка буду заміщувати приватного виконавця Колечка Д.М. на час перевірки.

Тому виконавче провадження № 77151820 та № 77152567 мають бути закінчені в межах п.5 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд, врахувавши вказані обставини і норми чинного законодавства, надавши належної оцінки зібраним доказам, дійшов до висновків, що заява не підлягає задоволенню з підстав, описаних вище.

Керуючись ст.ст.158, 260-261,441 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволені клопотання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, за участю боржниці ОСОБА_1 та стягувача ОСОБА_2 про тимчасового обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення в поряду ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 06.10.2025 року.

Суддя Гандзій Д.М.