УХВАЛА

23 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 211/2401/19

провадження № 61-9281ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційні скарги представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Хлабистіна Дмитра Миколайовича на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та уточненнями до нього від 23 січня 2023 року, в якому просив:

- скасувати наказ від 18 квітня 2019 року № 229/ос «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді машиніста електровоза в оборотному локомотивному депо Нікополь структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо Регіональної філії «Придніпровської залізниці» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»);

- стягнути з АТ «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 квітня 2019 року (дати звільнення) до дня винесення судом рішення.

Зазначав, що працював машиністом електровоза в структурному підрозділі Криворізького локомотивного депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) Регіональної філії «Придніпровської залізниці» АТ «Українська залізниця».

12 лютого 2019 року на станції Нікополь за його участю трапилась транспортна подія, внаслідок якої було здійснено проїзд забороненого показання вихідного світлофора Н1 електровозом ВЛ8-450 з поїздом № 2337.

01 березня 2019 року наказом № 165/тч позивача відсторонено від роботи з

02 березня 2019 року. Зазначений випадок класифіковано як інцидент.

12 березня 2019 року наказом № 139/Н позивача позбавлено посвідчення машиніста електровоза.

З 12 лютого 2019 року позивач не працює, тому 01 березня 2019 року та

14 березня 2019 року він звертався із заявою до в. о. начальника Криворізького локомотивного депо щодо ознайомлення з графіком його роботи.

27 березня 2019 року позивач через засоби поштового зв`язку відправив на ім`я в. о. начальника Криворізького локомотивного депо заяву про переведення його помічником машиніста, а 02 квітня 2019 року отримав повідомлення з пропозицією продовжити роботу в нових умовах з переліком вакансій. Того ж дня він погодився на вакансію помічника машиніста електровоза, звернувшись із відповідною заявою, однак, незважаючи на його згоду щодо продовження роботи в нових умовах на посаді помічника машиніста електровоза, позивач був звільнений наказом від 18 квітня 2019 року № 229/ос за пунктом 2 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Зазначав, що він письмово не відмовлявся від запропонованої посади, а навпаки двічі надав свою згоду, про що свідчать його заяви.

Крім того, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 2 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої він є, однак таке розірвання було здійснено без згоди профспілки. Крім того, відповідач не запросив представника профспілки на оперативну нараду, не надав профспілці матеріали оперативної наради для ознайомлення. Наказ № 139/п не містить повідомлення, за яким графіком змінності він повинен був працювати відповідно до вимог статей 57, 58, 59, 60 КЗпП України, тому в зв`язку з відсутністю графіка роботи він з 12 лютого 2019 року не працює.

16 листопада 2023 року рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ від 18 квітня 2019 року № 229/ос «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді машиніста електровоза оборотного локомотивного депо Нікополь в Регіональній філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу Криворізького локомотивного депо.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

24 червня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , АТ «Українська залізниця» залишено без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року залишено без змін.

У липні 2025 року представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Хлабистін Д. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

11 серпня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційна скарга залишена без руху та надано заявнику десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених у ній недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшло клопотання про усунення недоліків касаційної скарги, зі змісту якої та доданих до неї додатків встановлено виконання особою, яка подає касаційну скаргу, вимог ухвали.

Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення в справі незначної складності, що виникла з трудових відносин, з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

справи про розірвання шлюбу;

справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що незалежно від того, чи визнавав справу малозначною суд першої чи апеляційної інстанції, такою її може визнати касаційна інстанція, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюється й на стадію касаційного провадження.

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).

У справі предметом позову є вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Тобто справа є незначної складності, що виникла з трудових відносин.

У касаційній скарзі представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Хлабистін Д. М. вказує, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для АТ «Українська залізниця», оскільки, вирішуючи спір в справі, суди поновили на роботі ОСОБА_1 , який вже був раніше поновлений і після того повторно звільнений. Тому суди попередніх інстанцій, повторно поновивши позивача на роботі, фактично створили прецедент, коли особу можна поновити, не скасовуючи водночас наказ про звільнення. Процедура виконання таких рішень законодавством не врегульована, що створює правову невизначеність для відповідача, зокрема, як на практиці повторно поновити особу на роботі, якщо є повторний нескасований наказ про звільнення. Вирішення цього проблемного правового питання впливатиме на широку масу спорів та забезпечить єдність судової практики.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, заявником не обґрунтовано.

У справі, що становить значний суспільний інтерес, має виняткове значення для її учасника, та яка може бути допущена до розгляду Верховним Судом у касаційному порядку з метою перегляду судового рішення, мають бути допущені судом першої інстанції порушення закону, які не були усунені судом апеляційної інстанції, або одночасно допущені судом першої та апеляційної інстанцій порушення закону.

Водночас має відбуватися порушення питань факту і права згідно з чинним законодавством України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, визначення яких вимагає розгляду справи по суті щодо неспроможності держави дотриматися своїх позитивних зобов`язань в частині регулювання певного виду діяльності, яка має шкідливі наслідки для заявника, а також досягає такого серйозного рівня, що призводить до суттєвого перешкоджання здатності заявника користуватися своїми правами, існувала давно, була добре відома органам влади та має триваючий характер.

Також особа, яка подає касаційну скаргу в малозначній справі, зобов`язана надати докази та навести доводи на обґрунтування наявності обставин, що є підставою для допуску судового рішення в його справі до перегляду Верховним Судом.

З огляду на викладене заявник не обґрунтував необхідність відкриття касаційного провадження на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Посилання заявника на неврахування судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення у малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову в відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для його касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарги касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

Водночас застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Заявник подав касаційну скаргу на судові рішення в справі незначної складності, що виникла з трудових відносин,тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Хлабистіна Дмитра Миколайовича на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська