СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11831/20

пр. № 2/759/52/25

30 вересня 2025 рокуСвятошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючої - судді Шум Л.М.

при секретарі Дубині Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В:

20.07.2020 року до суду звернулася позивачка ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що з моменту народження зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана обставина підтверджується витягом з Єдиного держаного демографічного реєстру щодо реєстрації місця поживання № 8032-1.

Мати позивача - ОСОБА_9 була зареєстрована в будинку

АДРЕСА_1 06.03.1980 року в якості дружини ОСОБА_8 , який

на той час був власником будинку та користувачем земельної ділянки за даною адресою.

Згідно запису акта про розірвання шлюбу шлюб між ними був розірваний 02.10.1980 року.

21.04.1981 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 .

Рішенням виконкому Ленінградської районної ради від 18.03.1991 року у зв`язку з непридатністю будинку по АДРЕСА_1 до проживання внаслідок пожежі ОСОБА_8 була надана однокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Вказані обставини

були встановлені рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня 2009

року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 серпня 2009 року було визнано за ОСОБА_3 право власності на будинок

АДРЕСА_3 . За вказаною адресою ОСОБА_3

було приватизовано земельну ділянку площею 0,0905 га.

За адресою АДРЕСА_1 на даний час зареєстровані позивачка, її діти -

повнолітній син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітні

діти - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 та брат позивачки - ОСОБА_4 .

Згідно відповіді на адвокатський запит Департаменту земельних ресурсів від

03.07.2020 року № 2 згідно даними Міського земельного кадастру земельна

ділянка з кодом 75:107:0016 площею 604,12 кв.м., що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 обліковується як землі, не надані у власність чи користування.

За поданням Департаменту рішення щодо передачі (надання) вказаної земельної

ділянки фізичним або юридичним особам у власність (користування) Київська міська рада

не приймала.

Позивачка з моменту свого народження зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та з моменту досягнення повноліття позивачкою, а саме з 1998 року вказана земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні позивачки, тобто понад 15 років.

21.04.2010 року позивачка зверталась до Святошинської районної адміністрації із заявою про надання дозволу на реконструкцію житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та отримала відповідь про надання додаткового пакету документів .

Позивач звернулась у липні 2020 року до Київської міської ради із заявою про передачу даної земельної ділянки у власність позивачці.

Проте, в липні 2020 року ОСОБА_2 самовільно встановила огорожу на даній земельній ділянці, не маючи на дану земельну ділянку жодних документів, та дозволів на здійснення будівництва. Крім того, ОСОБА_2 повідомила, що буде здійснювати будівництво за даною адресою, при чому не маючи жодних дозвільних кументів на здійснення будівництва.

Таким чином, враховуючи те, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 перебуває у фактичному користуванні позивачки з 1998 року, тобто понад 15 років, є всі правові підстави для визнання права власності на дану земельну ділянку за набувальною давністю. Вважає, що право власності повинно бути визнано за нею на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Ухвалою суду від 16.09.2020 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 24.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового засідання.

Ухвалою суду від 21.09.2022 року зупинено провадження у цивільній справі № 759/11831/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку, до набрання законної сили рішення у справі № 640/6746/22 за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання незаконним рішення, яка перебуває на розгляді в Окружному адміністративному суді м. Києва.

Станом на 12.09.2023 року надійшов лист від ОСОБА_13 , дочки відповідачки ОСОБА_2 про поновлення провадження по справі, оскільки згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 17.12.2022 року, відповідачка ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

19.03.2024 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Шнайдер С.В.подав клопотання про витребування доказів, а саме: витребувати з Дванадцятої Київської держнотконтори м. Києва належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 та просив суд розглянути дане клопотання без його участі.

Ухвалою суду від 19.03.2024 року зобов"язано 12 КДНК надати спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Станом на 17.04.2024 надійшла відповідь із 12 КДНК, про те, що зазначена вище спадкова справа в даній конторі не заводилася.

25.09.2024 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Шнайдер С.В.подав клопотання про витребування доказів, а саме: витребувати з Дванадцятої Київської держнотконтори м. Києва інформаційну довідку про наявність зведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , в якій обов"язково має бути зазначено нотаріус (нотаріальна контора), де заведена зазначена вище спадкова справа та просив суд розглянути дане клопотання без його участі.

Ухвалою суду від 25.09.2024року клопотання представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Шнайдера Сергія Володимировича про витребування доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку, задоволено про витребування з Дванадцятої державної нотаріальної контори м. Києва (м. Київ, в. Г. Юри,9) інформаційної довідки про наявність зведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , в якій обов"язково має бути зазначено нотаріус (нотаріальна контора), де заведена зазначена вище спадкова справа.

В судове засідання представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Шнайдер С.В. не з"явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

В судове засідання відповідачі та треті особи не з"явилися, судом належним чином повідомлялися.

Оскільки учасники процесу в судове засідання не з"явилися, то згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

За змістом ст. 14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи ч. 1,2 ст. 373 Цивільного кодексу України та ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із ч. 1-3 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю, це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Частинами 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За змістом ст. 144 Конституції України, ст.ст. 12, 122 Земельного коде України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключної компетенції, зокрема, міських рад належить вирішення питань надання у власність земельних ділянок із земель комунальної власності відповідних територіальних громад. Також відповідно до п. «б» ст. 9 Земельного кодексу Укрїни до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земель відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до абз. 1 ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України, право власності особи припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципом міжнародного права.

Однак, основною метою ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно, вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Позивач просить визнати право власності на спірну земельну ділянку в порядку набувальної давності.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набу вальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст. 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від прав, власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивач не довела наявності підстав для набуття права власності на спірну земельну ділянку за давністю володіння. Відсутність у позивачки, правовстановлюючих документів, а також відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо власника спірної земельної ділянки, тривалий час користування, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав передбачених ст. 344 Цивільного кодексу України.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірна земельна діляни є безхазяйною.

Таким чином Позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість безперервність користування спірним нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 Цивільного кодек. України.

За приписами ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

За ч. 9, 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрів права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Враховуючи те, що спірній земельній ділянці не присвоєно кадастровий номер, не визначено її площа, інформація в Державному земельному кадастрі відсутні, технічна документація щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не розроблена і не затверджена у встановленому порядку відповідачем, спірна земельна ділянка не є об`єктом цивільних відносин.

Стаття 152 Земельного кодексу України визначає такі шляхи захисту пра громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнанняугоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом, способів.

Виходячи зі змісту ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Проте зі змісту позовної заяви не вбачається обґрунтованих підстав для задоволення даного позову.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.

За загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 923/1283/16. За висновками суду касаційної інстанції положення статті 392 Цивільного кодексу України спрямовані на захист існуючого права власності, однак не встановлюють способу його набуття, як цього вимагає позивач у справі.

Аналогічний за змістом висновок викладено і в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17 про те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 № 6-1858цс15. За правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, оскільки спірна земельна ділянка не ідентифікована як об`єкт цивільно- правових відносин, позовні вимоги щодо визнання права на вказану земельну ділянку є необгрунтованими.

Згідно приписів ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналіз статті 119 Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст. ст. 118, 123 Земельного кодексу України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов"язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при

дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Отже, сукупно аналізуючи все вищезазначене, суд приходить до висновку, що у

позивачки відсутні умови, які необхідні для визнання права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю, оскільки заявлені позовні вимоги є необгрунтованими.

Інших доказів у відповідності до ч.3 ст.10 і ч.1 ст.60 ЦПК України суду не надано, а тому у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, слід відмовити за недоведеністю позову.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 227 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Суддя: Л.М. Шум