ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 754/9843/24

провадження № 61-8757 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -ОСОБА_2 ,

треті особи:служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки і піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року у складі судді Коваленко І. І. та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки і піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, пропозбавлення батьківських прав.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 10 серпня 2000 року по 10 квітня 2014 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказував, що з 2014 року діти постійно проживають з ним та перебувають на повному його утриманні і вихованні.

Судовим наказом Деснянського районного суду м. Києві від 14 грудня 2018 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто аліменти на утримання дітей до досягнення дітьми повноліття. Відповідачка тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, з дітьми не спілкуються, має заборгованість по сплаті аліментів, її місцезнаходження не відоме.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати його батьком, який сам виховує та утримує дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно її дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 без поважних та обґрунтованих причин повністю самоусунулася від належного виконання своїх обов`язків щодо дитини.

При цьому суд врахував висновок служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 листопада 2024 року про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , а також оцінив надані у справі докази, в результаті чого дійшов висновку, що ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує їй необхідного утримання, не спілкується з дитиною протягом значного періоду часу та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Крім того, суд врахував думку дитини, яка висловила згоду на позбавлення відповідачки батьківських прав.

Водночас, за відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини, суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Крім того, суд зазначив, що відповідачка, як особа, яка позбавлена батьківських прав, звільняється від обов`язку щодо виховання сина, однак в силу приписів частини другої статті 166 СК України не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Оскільки обов`язок щодо утримання дитини покладається як на батька так і на особу, яка позбавлена батьківських прав, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання його таким, що сам виховує та утримує дитину, задоволенню не підлягають.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції оскаржувалося в апеляційному порядку лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , тому переглядалося апеляційним судом тільки в цій частині.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанціїв оскаржуваній частині, апеляційний суд зазначив, що відповідачка участі у вихованні і догляді сина не бере та його життям не цікавиться, дитина з 2014 року проживає разом з батьком та знаходиться на його повному утриманні, відповідачка з сином не бачиться та не вчиняє будь-яких дій для реалізації своїх батьківських прав.

Апеляційний суд зазначив, що заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 не навела аргументів та не надала будь-яких доказів виконання нею обов`язків щодо виховання, догляду, розвитку дитини.

Сам по собі факт заперечення відповідачкою проти позбавлення її батьківських прав не свідчить про її інтерес до дитини, реальне бажання змінити поведінку та брати участь у житті дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

09 липня 2025 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без врахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22, від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 754/9843/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

13 серпня 2025 року справа № 754/9843/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що вона заперечувала проти задоволення позовних вимог про позбавлення її батьківських прав, подавала відзив на позовну заяву та апеляційну скаргу, реалізовувала інші процесуальні права, зокрема у вигляді подання доказів, допиту свідків, безпосередньої участі у розгляді справи тощо, що свідчить про її інтерес до дитини.

Вказувала, що наявність заборгованості з виплати аліментів не може свідчити про невиконання нею покладеного законом обов`язку щодо виховання дитини. Враховуючи, що дитина в силу свого віку самостійно розпорядилася своїми правами на визначення місця проживання з батьком на території України, тобто не залишилася без батьківського піклування одного із батьків, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційній суд, дійшов помилкового висновку про те, що перебування матері за межами України свідчить про її ухилення від виконання своїх обов`язків щодо дитини.

Зазначає, що необізнаність про теперішні інтереси дитини, стан здоров`я тощо не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, чого помилкового судами попередніх інстанцій не враховано.

Стверджує, що припинення спілкування з нею було рішенням саме неповнолітнього ОСОБА_4 , а не її рішенням, що виключає її винну поведінку та унеможливлює позбавлення її батьківських прав з урахуванням її інтересу до дитини та бажання приймати участь у її вихованні.

Також звертає увагу на те, що вона не притягалась до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей, що додатково свідчить про відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

08 серпня 2025 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість її доводів та законність оскаржуваних судових рішень, якими правильно встановлено, що дитина з 2014 року постійно проживає з ним та знаходиться на його утриманні, мати дитиною не цікавиться, не проявляє жодної заінтересованості у її вихованні, аліменти не сплачує та має на меті відчужити квартиру, яка є єдиним її житлом в Україні, та залишитися жити за кордоном.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 10 серпня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року (справа № 754/4937/14-ц) (а. с. 10, т. 1).

У період шлюбу у них народилися сини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 7, 8, т. 1).

14 грудня 2018 року судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва (справа № 754/17265/18) з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 10 грудня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Встановлено, що ОСОБА_2 не виконує свій обов`язок щодо сплати аліментів. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного головним державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вахрушевою Р. М. від 16 травня 2024 року (ВП № НОМЕР_4), заборгованість, яка рахується за відповідачкою, складає 123 139, 77 грн (а. с. 16, т. 1).

20 грудня 2019 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 .

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 покинула межі території України, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_2 (а. с. 140 зворот, 141-142, т. 1).

Згідно з актом від 07 червня 2024 року та довідкою від 07 червня 2024 року, виданими начальником ЖЕД-303 Борисенко В. Б. , ОСОБА_3 , 2006 року народження, та ОСОБА_4 , 2010 року народження, проживають без реєстрації разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 4, 14, т. 1).

Згідно з довідкою № 50 від 15 травня 2024 року, виданою директором школи І-ІІІ ступенів № 147 Деснянського району м. Києва Яковецьким М., ОСОБА_1 дійсно один займається вихованням сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , учня 7-А класу; дружина ОСОБА_2 проживає за кордоном (а. с. 15, т. 1).

Відповідно до пояснень від 16 вересня 2024 року, наданих ОСОБА_2 службі у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, її колишній чоловік ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми, вона ніколи не відмовлялася від дітей.

Відповідно до пояснень від 25 вересня 2024 року, наданих ОСОБА_2 службі у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, з початком війни вона з дітьми та онукою поїхали в Париж до друзів. Дітям у Парижі не сподобалось, у них почалася депресія, у зв`язку з чим вона була змушена повернутися додому в Україну. Вона залишила дітей в Україні, а сама покинула межі території України (а. с. 137 зворот, 138-139 зворот, т. 1).

30 вересня 2024 року до служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення ОСОБА_2 , у яких вона просила позбавити її батьківських прав (а. с. 140, т. 1).

01 листопада 2024 року Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, надала висновок, яким визнала за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У вказаному висновку органу опіки та піклування зазначено, що ОСОБА_2 самоусунулась від виконання батьківських обов`язків щодо сина, матеріально його не утримує, не спілкується з ним, проти позбавлення її батьківських прав не заперечує.

Згідно з довідкою № 5 32/222 від 03 липня 2024 року, виданою командиром військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_8 , з 22 червня 2024 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_3 .

У судовому засіданні в суді першої інстанції неповнолітній ОСОБА_4 надав пояснення, що проживає з мачухою, старшим братом та батьком, а з матір`ю не спілкується, не заперечував щодо позбавлення його матері батьківських прав щодо нього.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилалася на те, що вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, зокрема вона не бере участі у вихованні та догляді за сином. Дитина перебуває на повному утриманні та забезпеченні батька.

Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19).

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (див. постанову Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17).

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), за обставин якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.

ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною.

Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того, заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною.

На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього.

Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.

ЄСПЛ, розглядаючи справи на підставі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував на необхідність поглибленого вивчення національними судами всієї сімейної ситуації і відповідних факторів, а також проведення збалансованої та обґрунтованої оцінки відповідних інтересів кожної особи з постійним прагненням віднайти найкраще рішення для дітей (див. рішення у справах Sahin v. Germany [GC], № 30943/96, §§ 64-68, ECHR 2003-VIII; Sommerfeld v. Germany [GC], № 31871/96, §§ 62-64, ECHR 2003-VIII (витяги); C. v. Finland, № 18249/02, § 52, 09 травня 2006 року; та Z.J. v. Lithuania, № 60092/12, §§ 96-100, 29 квітня 2014 року).

У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що з часу розірвання шлюбу між сторонами у квітні 2014 року неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_1 та знаходиться на його повному утриманні.

ОСОБА_2 без поважних та обґрунтованих причин в повній мірі самоусунулася від належного виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 не навела аргументів та не надала доказів виконання нею обов`язків щодо догляду, розвитку, піклування дитини, а також фінансового забезпечення.

Верховний Суд керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки відповідачка упродовж тривалого періоду не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується з сином, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про винну поведінку матері та свідоме нехтування нею своїми обов`язками.

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 звертав увагу, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.

Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідачки проти позбавлення її батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що після розірвання шлюбу у квітні 2014 року, ОСОБА_2 проявляла будь-який значимий інтерес до сина, цікавилася його життям та брала участь у його вихованні, що в свою чергу, підтверджує обставини свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.

Суди встановили, що хоча на початку повномасштабної війни відповідачка з дитиною виїхала у Францію, проте через три місяці привезла дитину в Україну, після чого покинула межі України, залишивши дитину з батьком. Повернення дитини в Україну було зумовлено, зокрема негативним впливом поведінки матері на емоційний стан дитини, про що зазначив неповнолітній ОСОБА_4 в судовому засіданні суду першої інстанції. Крім того про те, що у дитини спостерігалися ознаки депресії під час перебування за кордоном, відповідачка зазначила і у своїх письмових поясненнях від 25 вересня 2024 року, наданих службі у справах дітей (а. с. 138-139 зворот, т. 1).

Суд першої інстанції з`ясував думку неповнолітнього ОСОБА_4 , який не заперечував проти позбавлення його матері батьківських прав щодо нього. Пояснив, що на цей час проживає з мачухою, старшим братом та батьком, а з матір`ю не спілкується. Дитина висловила бажання про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки вона тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо її виховання.

Суди попередніх інстанцій при розгляді справи надали оцінку категоричній думці дитини, яка досягла такого віку і ступеню зрілості, за яких суд має ставитися серйозно до її думок, врахувавши найкращі інтереси дитини.

Верховний Суд погоджується з такою оцінкою думки дитини, яка в силу свого віку здатна усвідомлювати необхідність збереження чи розриву юридичного зв`язку з матір`ю.

Даних про цілеспрямовані дії батька на погіршення відносин між дитиною та матір`ю, матеріали справи не містять.

З урахуванням того, що в силу статті 165 СК України дитина, яка досягла 14 років, має право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дав належну вагому оцінку думці дитини, зазначивши про пріоритет інтересів дитини над правами матері.

Також ґрунтуються на матеріалах справи висновки судів попередніх інстанцій про те, що відповідачка протягом значного періоду часу не сплачує аліменти у належному розмірі, сукупний розмір заборгованості відповідачки зі сплати аліментів, які стягуються на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , становить 123 139, 77 грн.

Умисне ухилення відповідачки від сплати аліментів та надання дитині фінансової допомоги, враховуючи обізнаність відповідачки про виконавче провадження та наявність заборгованості, додатково свідчить про свідому та винну поведінку ОСОБА_2 в ухиленні від виконання обов`язків щодо виховання дитини.

Посилання відповідачки на те, що в неї були перешкоди для налагодження відносин з сином, належними доказами не доведені та спростовуються, зокрема, обставинами, встановленими під час розгляду справи.

Так, судами встановлено, що батько дитини ОСОБА_1 з червня 2024 року перебуває на військовій службі. При цьому свою відсутність поруч з дитиною у період мобілізації батька відповідачка обумовлює побоюванням щодо неможливості повернення за кордон через борг зі сплати аліментів. Суди зауважили, що присутність матері поруч із дитиною, особливо в умовах мобілізації батька, є надзвичайно важливою для психологічного та емоційного благополуччя дитини, тоді як ризик неможливості повернення за кордон є другорядним, порівняно з потребами дитини. Відповідачка не скористалась юридичними механізмами, які дозволяють вирішити проблему боргу без шкоди для інтересів дитини, а тому суди констатували відсутність справжнього та належного інтересу матері до власної дитини.

Таким чином, при вирішенні спору у цій справі суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням найкращих інтересів дитини, дійшли правильного висновку про те, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками з виховання дитини, а тому наявні виключні обставини для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

У справі «Мамчур проти України» (рішення від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09) ЄСПЛ зазначив, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до висновків ЄСПЛ у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття «сімейне життя», і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2017 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії», заява № 37283/13, від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії», заява № 16572/17).

У рішенні ЄСПЛ від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», заява № 8793/79, Суд вважає, що захід має бути як відповідним поставленій меті, так і пропорційним їй. Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

На думку суду, відповідачка могла і повинна була усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з дитиною, враховуючи її вік станом на 2014 рік, коли її контакт з матір`ю припинився, може призвести до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від матері.

Саме бездіяльність відповідачки призвела до розриву зв`язків між нею і її сином, і таким чином, підштовхнула думку дитини проти неї, враховуючи несплату аліментів.

Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин між дитиною та матір`ю, що є найважливішою складовою поняття «сімейне життя», протягом більш ніж десяти років, що передували прийняттю судами попередніх інстанцій рішень у цій справі, відсутні підстави вважати, що анулювання юридичного зв`язку між матір`ю і дитиною негативно вплинуло на ці відносини.

Отже, позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 не суперечить інтересам останнього, який висловився за такий результат вирішення спору, посилаючись на відсутність матері в його житті та виконання нею батьківських обов`язків.

Верховний Суд зазначає, що за обставин цієї справи позбавлення відповідача батьківських прав здійснено згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідачки є пропорційним меті позбавлення її батьківських прав.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але з урахуванням обставин цієї справи, а саме: довготривалого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, значного розміру заборгованості матері зі сплати аліментів, відсутності будь-яких доказів участі матері у житті дитини, а також об`єктивних причин, що перешкоджали відповідачці свої обов`язки щодо дитини, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про наявність виключних обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Висновки Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не спростовують правильних висновків судів по суті вирішення розглядуваного спору з урахуванням встановлених обставин.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, значною мірою зводяться до незгоди зі встановленими судами обставинами та переоцінкою доказів, в той час як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки і піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович