КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року місто Київ.

Справа № 760/12124/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14521/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного судувід 18 червня 2025 року (у складі судді Козленко Г.О., інформація щодо дати складання повного рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення

ВСТАНОВИВ

До Солом`янського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд:

- виселити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення;

- стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку отримав у спадок від бабусі, однак вказана квартира злочинним шляхом була відчужена на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.05.2016 у справі №760/24010/14-ц договір купівлі-продажу квартири, укладений 27.05.2009 між позивачем та відповідачкою, визнано недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину шляхом повернення квартири у власність позивача.

Окрім цього, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.01.2024 у справі №760/22442/21 ОСОБА_2 позбавлено права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вищезазначеного рішення було видано виконавчий лист, однак останній повернуто йому у зв`язку з невідповідністю вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Як зазначає позивач, відповідач знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , однак не звільнила його квартиру та не передала йому ключі, будучи позбавленою права власності та проживання в спірній квартирі.

У зв`язку з вищезазначеним, позивач повторно звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Як зазначає відповідач, остання ніколи не проживала та не проживає у спірній квартирі та не вчиняє жодних перешкод позивачу у користуванні його майном. Окрім того вказує, що позовна заява не містить жодних доказів на підтвердження факту її проживання у спірній квартирі, вчинення будь-яких перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном позивачу останнім також надано не було.

Рішенням Солом`янського районного судувід 18 червня 2025 року задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача 16 червня 2025 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що відповідач фактично проживає в його квартирі, чинить перешкоди у володінні і користуванні майном.

Вказує, що відповідачем підтверджено її проживання за іншою адресою.

Зазначає, що така квартира відповідачем була куплена для її сина та невістки, та, як встановлено у рішенні по справі № 760/27386/19 у спірній квартирі з 2009 року проживала та з 06.10.2015 була зареєстрована ОСОБА_4 , яка є колишньою невісткою відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 1 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

2 вересня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, якою просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване рішення є правильним та законним. Вважає, що надана відповідачем довідка про фактичне місце проживання від 04.02.2025 та витяг з реєстру територіальної громади від 04.02.2025 № 2025/001669621 жодним чином не підтверджують факт того, що відповідач фактично не користується квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що фактично на даний момент позивач позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, оскільки відповідачем вчиняються перешкоди в реалізації цього права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги. Пояснила, що після купівлі квартири ОСОБА_5 , вона в ній не проживала. Там проживав її син та невістка, проте на час розгляду справи представнику не відомо чи вони користуються квартирою, чи вже ні.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_3 пояснив, так як він притягався до кримінальної відповідальності він не бажає більше порушувати Закон, і оскільки в квартирі яку він успадкував проживали інші люди, а йому вчинялись погрози з приводу його претензій на спірну квартиру, він не бажає без представників влади заходити у власну квартири, зламуючи існуючі замки, щоб його не звинуватили в крадіжці чужого майна, яке там може знаходитись від попереднього власника. Після того, як виконавці відмовили йому в відкритті квартири за попереднім рішенням, яким було ухвалено позбавити відповідачку права на його квартиру та роз`яснили, що вони в примусовому порядку можуть виконувати рішення про виселення. Він повторно звернувся з даним позовом, щоб законним шляхом зайти у власну квартиру та проживати в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 01.05.2024 №376848222.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.10.1999 ОСОБА_3 є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: квартири номер АДРЕСА_1 .

12.05.2016 в межах справи №760/24010/14-ц Солом`янським районним судом видано виконавчий лист відповідно до якого: застосовано наслідки недійсності правочину та повернуто у власність ОСОБА_3 квартиру під номером АДРЕСА_1 , яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 39,00 кв.м, жилою площею 23,40 кв.м.

Листом Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 01.05.2024 №108-5443 ОСОБА_3 повідомлено, що станом на дату надання відповіді всі зареєстровані особи були зняті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання 05.09.2023 та 27.09.2023 на підставі заяв ОСОБА_3 , як власника житлового приміщення.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/22442/21 від 05.01.2024 позбавлено ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) 908,00 грн. судового збору.

06.03.2024 у справі №760/22442/21 Солом`янським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) 908,00 грн. судового збору.

Відповідно до повідомлення Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15.03.2024 виконавчий лист, керуючись п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», повернуто стягувачу без прийняття до виконання.

Листом Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 12.04.2024 №І-1906кц/125/55-2024 повідомлено ОСОБА_3 , що звернення останнього на «Урядову гарячу лінію» щодо виселення гр. ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 в Солом`янському УП ГУНП у м. Києві зареєстровано за вх. №І-1906кц/вс від 05.04.2024 розглянуто відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян». Додатково повідомлено, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» виселення можуть здійснювати лише державні виконавці, тому з даного приводу рекомендовано звернутися до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстицї.

Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЛЕБЕДІВ КВАРТАЛ» від 04.02.2025 ОСОБА_2 з 01.01.2019 проживає в квартирі АДРЕСА_4 , але не зареєстрована за місцем проживання, однак не зазначено, що остання проживає за вказаною адресою на постійній основі.

Відповідно до витягу з реєстру Київської територіальної громади від 04.02.2025 №2025/001669621 вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є: АДРЕСА_5 .

Окрім того, в матеріалах справи наявне рішення Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/27386/19 від 05.01.2024 за позовом ОСОБА_4 , що діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та відшкодування шкоди, яким у задоволенні позову відмовлено.

Задовольняючи позов, суд встановив, що права позивача залишаються порушеними і останні має право їх захистити в спосіб виселення попереднього власника, договір купівлі на ім`я якого визнаний недійсним та якого в судовому порядку позбавили права користування спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується звисновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України).

У частинах 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У частині 1 статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина 2 статті 406 ЦК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежитиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року у справі № 143/1410/17 (провадження № 61-40232св18) зазначено, що «згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім`ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажають. Відтак, вимоги позивача, яка є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1 - 3 статті 89 ЦПК України).

Як встановлено судом, заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року у справі №760/24010/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (складається з двох жилих кімнат, загальною площею 39,00 кв. м, в тому числі жилою - 23,40 кв. м), укладений 27 травня 2009 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим № 645.

Застосовано наслідки недійсності правочину та повернуто у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Окрім цього, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.01.2024 у справі №760/22442/21 ОСОБА_2 позбавлено права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, наразі правова підстава користування відповідачем спірною квартирою відпала.

Судом також встановлено, що позивач не бажаючи порушувати будь-які права осіб, яким ОСОБА_2 надала право на користування придбаною нею в 2016 році квартирі, на протязі тривалого часу намагається в судовому порядку забезпечити захист своїх прав, шляхом отримання фактичного доступу до квартири з представниками влади, та виселення з квартири осіб, які проживали в квартирі з дозволу ОСОБА_11 , яка за договором купівлі-продажу виступала продавцем.

Про вказане також свідчить і судове рішення в справі за яким невістка ОСОБА_2 зверталась з позовом про її вселення та її дитини до спірної квартири, як члена сім`ї власника. ( ОСОБА_2 , яка до визнання недійсним договору купівлі-продажу володіла власністю позивача.

Разом з тим, як зазначає позивач, і це не спростовано відповідачем останній досі позбавлений права вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, оскільки не може в установленому законом порядку звільнити власне житло від речей та осіб, які заселились в його квартиру з дозволу ОСОБА_12 .

Вказане підтверджується також і постановою про повернення без виконання виконавчого листа у справі про позбавлення права користування відповідачки на спірну квартиру від 05 січня 2024 року. Відповідно до вказаного рішення судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 достовірно знаючи, що судом вже визнано недійсним договір купівлі-продажу нею спірної квартири зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі з метою перешкодити позивачу у вільному володінні та розпорядженні своїм майном.

Намагаючись виконати рішення про позбавлення права користування відповідачки спірною квартирою, позивач очікував, що він зможе з працівниками виконавчих служб зайти до власної квартири та звільнити її від осіб та речей, які користувались його власністю поки він відстоював свої права в судовому порядку, але виконавчий лист було повернуто.

За попереднім рішенням позивач лише зміг зняти з реєстрації відповідачку, та змушений був звертатись до суду з даним позовом про виселення.

Відповідач же у апеляційний скарзі стверджує, що ніколи не проживала у зазначеній квартирі, оскільки вона була куплена для її сина і невістки. Хто наразі проживає у спірній квартирі відповідачу невідомо.

З урахуванням недобросовісної поведінки відповідача, щодо своєї реєстрації в чужому житлі, та заперечуючи проти позову, лише надаючи довідки про своє місце проживання та реєстрацію за іншими адресами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність логічного та послідовного застосування іще одного способу захисту прав позивача для усунення перешкод власнику.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності.

Цивільне право ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, передбачивши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 під час розгляду справи була застосована доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Як вбачається з ухвали Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року, якою відхиллено апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року у справі № 760/24010/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, ОСОБА_2 обґрунтовувала свою апеляційну скаргу зокрема тим, що ключі, документи і загалом спірна квартира фактично були у володінні ОСОБА_13 (особа, яка уклала договір купівлі-продажу квартири від імені ОСОБА_3 та щодо якої вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30.05.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31.07.2014, у справі № 2604/30297/12, № 1-кп/755/184/14 ОСОБА_13 була визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України).

У даній справі ОСОБА_2 змінила свою позицію, зазначаючи, що проживали у цій квартирі її син та невістка, сама ж вона в ній не проживала.

Однак, як встановлено у заочному рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 5 січня 2024 року у справі № 760/22442/21, яким позов було задоволено та позбавлено ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та яке набрало чинності 5 лютого 2024 року, суд встановив, що у 2017 році відповідач зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі вже після набрання рішенням суду про визнання недійним договору купівлі - продажу законної сили.

Одночасно з цим апеляційний суд враховує обставини встановлені в справі № 760/27386/19 за позовом ОСОБА_4 , що діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та відшкодування шкоди, де ОСОБА_4 , невістка ОСОБА_2 , зазначила, що 05.08.2019, коли вона з сином ОСОБА_9 тимчасово перебували в гостях у бабусі, відповідачі зламали замки у помешканні та замінили їх на інші, заблокувавши можливість доступу до житлового приміщення, чим перешкодили реалізації їх законного права на проживання у ній. Про зміну замків вона дізналась завдяки сусідам, які їй подзвонили та повідомили вищевказані обставини.

У той же день вона із своєю мамою - ОСОБА_15 , негайно виїхала до місця свого проживання та приїхавши, застала там свою колишню свекруху - ОСОБА_2 , яка зачинилась у квартирі та повідомила, що вони більше не потраплять до помешкання оскільки вона сама хоче користуватись квартирою і не бажає бачити у ній свою колишню невістку та онука.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 5 січня 2024року у задоволенні позову відмовлено, оскільки позивачкою не доведено порушення її права відповідачами, а що стосується вселення позивачів суд вважав, що належним відповідачем у справі є власник квартири ОСОБА_3 , якого до участі у справі не було притягнуто у якості відповідача.

Вказана поведінка ОСОБА_2 не може бути визнана добросовісною та послідовною, оскільки є мінливою та суперечливою, направленою на перешкоджання вільного користування та розпорядження ОСОБА_3 належним йому майном. З судових рішень вбачається, що саме ОСОБА_16 змінила замки у квартирі позивача обмеживши до неї доступ, як її невістки та дитини, так і на даний час обмежений доступ законному власнику спірної квартири, який не бажає діяти самоправно та заходити у власну квартиру без представників влади, щоб не бути обвинуваченим у заволодінні чужим майном.

Суд не вважає за можливе за таких обставин, відмовити позивачу у захисті його прав через не вірний спосіб захисту, чи через те, що попереднім рішенням відповідачку вже позбавлено права на користування спірною квартирою, оскільки з урахуванням триваючого порушення прав позивача, та враховуючи, що матеріалами справи підтверджено погрози на адресу позивача з приводу намагання відновити свої права на спірну квартиру та його звернення за захистом з приводу таких погроз і вважає за можливе задоволення позову, саме шляхом виселення.

З урахуванням наведеного доводи про недоведеність позивачем порушення його прав саме відповідачкою, суд вважає неспроможними, в тому числі і через послідовне задоволення попередніх позовів позивача, які заявлялись саме до відповідачки, останній з яких було задоволено в січні 2024 року та не забезпечення на даний час ефективного захисту порушеного права.

За таких обставин судова колегія вважає, що інтереси позивача, як власника житла, переважають інтереси відповідача, а тому ОСОБА_3 має право вимагати у судовому порядку усунути перешкоди користування майном шляхом виселення відповідача, оскільки остання не є членом його сім`ї та право власності ОСОБА_2 на спірне майно припинено. Відтак суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення позову, оскільки позовні вимоги спрямовані на ефективний захист порушеного права позивача.

Суд надав вірну оцінку, наданій відповідачкою довідці, щодо проживання її за іншою адресою, та врахував, що проживання за іншою адресою самої відповідачки не перешкоджає їй мати майно в квартирі позивача та надавати до неї доступ іншим особам, а відповідно лише шляхом виконання рішення про виселення позивачу буде забезпечено доступ в присутності представників виконавчої служби, та звільнення його квартири від речей відповідача , чи інших осіб, яким вона може надавати право на проживання в спірній квартирі .

Доводи скарги з приводу проживання та реєстрації у спірній квартирі невістки ОСОБА_17 також є безпідставні, оскільки за рішенням суду останній було відмовлено в позові про вселення, так як вона вимоги спрямувала до своєї свекрухи, а не дійсного власника квартири.

Відтак доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного судувід 18 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 02 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова