Справа № 646/5407/25
№ провадження 2/646/3195/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.10.25 м.Харків

Основ`янський районний суд м. Харкова у складі:

судді Янцовської Т.М.,

з участю секретаря Григоренко І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 646/5407/25 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду з позовом про визнання за кожним права спільної часткової власності на 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 41,9 кв.м, житловою площею 27,9 кв.м.

В обґрунтування позову зазначили, що вони є співвласниками вищезазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 01.06.1998 року. 30.04.2025 року вони звернулись до Департаменту реєстрації Харківської міської ради з заявою №66652993 про реєстрацію прав власності на зазначену квартиру. Однак, 06.05.2025 отримали рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №78750334. Вказане рішення мотивоване тим, що за результатами розгляду заяви, документів поданих до неї та відомостей Державного реєстру прав встановлено, що інформація про реєстрацію права власності у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутня; на запит Державного реєстратора отримано відповідь Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області №2173, згідно із якою зберігачем інвентаризаційних справ на об`єкти нерухомого майна, розташованого в населених пунктах Куп`янської громади є КП «Куп`янське бюро технічної інвентаризації». При цьому, через збройну агресію Російської Федерації в Україні будівля Комунального підприємства «Купянське бюро технічної інвентаризації» була зруйнована, а саме комунальне підприємство (база даних, архівні справи, компютерна техніка та інше), знищені. Зважаючи на наведене, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, що є підставою для відмови в проведенні державної реєстрації. Таким чином, позивачі на теперішній час позбавлені можливості зареєструвати право власності на належну їм квартиру, що в свою чергу суттєво порушує їх права та позбавляє можливості отримати компенсацію за пошкоджене/зруйноване житло.

Ухвалою суду від 16.06.2025 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.07.2025 р. у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

В судове засідання позивачі не з`явились, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Представник відповідача Куп`янської міської військової адміністрації Харківської області у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у відповідності до ст. 178 ЦПК України своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався.

Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.06.1998 р. згідно з розпорядженням органу приватизації, квартира за адресою АДРЕСА_1 належить позивачам на праві спільної часткової власності.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів про наявність чи відсутність відомостей про реєстрацію права власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

До позовної заяви надано Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 78750334 від 06.05.2025 р. про відмову в проведенні реєстраційних дій в зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Але з зазначеного рішення не встановлено суб`єкта звернення та нерухоме майно, відносно якого відмовлено у проведенні реєстраційних дій.

Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач зазначає, що визнання права власності на квартиру йому необхідно для подальшої реєстрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Пунктом 3 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року запитується реєстратором лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, а не в обов`язковому порядку.

На момент розгляду справи судом не встановлено порушеного права позивачів, яке б підлягало захисту у судовому порядку відповідно до статті 392 ЦК України. Відсутні підстави для визнання за позивачами права власності при наявності у них документів, які підтверджують їх право власності на нерухоме майно - свідоцтва про право власності на житло, виданого 01.06.1998 р. згідно з розпорядженням органу приватизації.

У позовній заяві позивачі зазначають, що обмежено наразі їх право на отримання від держави компенсації за пошкоджене житло.

Разом з тим, до позовної заяви не додано доказів пошкодження чи знищення спірного нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України.

Відповідно до п.3 ч.13 Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення», затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 р. № 381, для отримання компенсації необхідно переконатися, що пошкоджений об`єкт внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або у разі відсутності такого запису, провести його реєстрацію.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015 року.

У даному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 4-125цс20).

Суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності не є єдиним можливим та належним способом захисту в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що обраний позивачами спосіб захисту права є неналежним, а тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 321, 392 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Куп`янської міської військової адміністрації Куп`янського району Харківської області про визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Основ`янський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 06.10.2025 р.

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

позивач ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

відповідач - Куп`янська міська військова адміністрація Куп`янського району Харківської області, Харківська область, м. Куп`янськ, пр. Конституції, буд. 3, .

Суддя: Т.М. Янцовська