РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2025 Володимирський міський суд Волинської області під головуванням судді Пустовойт Т.В., при секретарі судового засідання Мазій І.В., за участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки адвоката Рущака В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Володимирі за засобами відеоконференцзв`язку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2024 позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 щодо стягнення грошових коштів з відповідачки.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що у 2011 вони з відповідачкою працювали разом в медичному коледжі м.Володимир-Волинський Волинської області, яка в квітні того ж року, приїхала до неї додому в АДРЕСА_1 , і попросила надати їй гроші в сумі 7500 доларів США для придбання автомобілю. Між нею з відповідачкою було укладено усний договір позики. Оскільки вони працювали разом, підстав недовіряти не було, а тому ОСОБА_2 отримала вказану суму та зобов,язалась повернути її через певний час.

Станом на момент звернення з позовом відповідачка отримані грошові кошти позивачці не повернула.

На думку позивачки укладення вказаного договору позики із зобов`язанням повернути борг, можуть підтвердити заявлені свідки, та з огляду на умови договору, строк повернення позики сплинув 01 січня 2024. Однак відповідачкою не виконано свої зобов`язання, чим порушено вимоги діючого законодавства.

На підставі вимог ст.ст.553, 625, 1048, 1050 ЦК просила стягнути з відповідачки на її користь несплачену суму боргу позики у розмірі 318853,24грн, з яких 309566,25грн сума позики, 9286,99грн 3% річних.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2024 дану цивільну справу передано за підсудністю до Володимир-Волинського міського суду Волинської області.

Ухвалою судді від 09.12.2024 цивільну справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження на 03.02.2025.

Ухвалою суду від 10 березня 2025 підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Рущак В.М., який діє на підставі ордеру №1126691 від 31.01.2025, підтримали заявлені вимоги і наполягали на їх задоволенні. Позивачка пояснила, що з ОСОБА_2 перебували в довірчих відносинах, весною 2011 розказала, що продали машину, але бракує грошей купити нову, піднялись ціни. Попросила позичити їй 7500 доларів США. Пообіцяла, що продасть в селі будиночок і поверне борг. Ця розмова була в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вона віддала гроші і відповідачка поїхала. Більш ніж через рік звернулась до неї щодо повернення боргу, але та ухиляється від виконання своїх обов`язків. В 2016 звернулась із заявою до поліції, однак отримала відповідь, що це цивільно-правові відносини. Дотепер до суду не зверталась, думала, що поверне борг сама. Також зазначила, що при передачі грошей ніякої розписки не писали, строки та умови повернення боргу не обговорювали, ніяких документів у відповідачки не брала. Отже вважали, що наявні всі законні підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в подальшому подала заяву в якій зазначила, що у задоволенні позову просить відмовити, оскільки факту передачі грошей не було. Просить справу розглядати за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача, враховуючи позицію відповідачки, заслухавши заявлених стороною позивачки свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено наступні обставини.

За клопотанням сторони позивачки, як представлення доказів по справі, судом були допитані свідки.

Так свідок ОСОБА_6 в судовому засідання пояснила, що з позивачкою знайома з 2006 року, приходила до неї допомагала по господарству. Якось навесні, перед святом ОСОБА_7 , була свідком, як позивачка достала пакунок з грошима, відрахувала звідти. На її питання ОСОБА_1 вказала, що дає 7500 доларів США жінці в позику на машину. З ОСОБА_2 не знайома, передачу грошей не бачила, на яких умовах передавались не знає, чи отримувала їх ОСОБА_2 підтвердити не може.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що у позивачки вдома займався ремонтом каналізаційних стоків, вона його покликала бути свідком щодо передачі грошей в розмірі 7500 доларів США. Якась жінка казала, що бере в борг і зобов`язується повернути, свої анкетні дані вона не називала, паспорту чи якогось іншого документу, який посвідчує особу не показувала, розписку не писала. Чи була це ОСОБА_2 він не знає.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що тривалий час знає родину позивачки, зі слів якої йому відомо, що вона надала у позику без розписки 7500 доларів США, відповідачка обіцяла повернути. З ОСОБА_2 не знайомий, при передачі грошей присутнім не був, все відомо зі слів ОСОБА_1 .

Позивачкою ОСОБА_1 зазначено, що з ОСОБА_2 перебували в довірчих відносинах, в квітні 2011 остання приїхала до неї додому і попросила надати їй в борг гроші в сумі 7500 доларів США для придбання автомобілю. Отже вважає, що між нею з відповідачкою було укладено усний договір позики. ОСОБА_2 отримала вказану суму та зобов`язалась повернути її через певний час. Ця подія відбувалась в присутності свідків.

В 2016 звернулась із заявою до поліції, однак отримала відповідь, що це цивільно-правові відносини. Дотепер до суду не зверталась, думала, що боржниця поверне борг добровільно.

Будь яких інших допустимих та належних доказів на доведення позовних вимог позивачкою до суду не надано.

Всупереч позиції позивачки ОСОБА_2 заявлені до неї позовні вимоги не визнала та зауважила, що передачі грошей не було.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами суд встановив наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог частин 1,3 ст.1049 ЦК України, - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За приписами ст.1050 ЦК України у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1,2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та у разі якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, оскільки факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц та від 01 березня 2023 у справі № 354/1006/19.

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.78 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У постановах від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц, від 02 вересня 2020 року у справі №569/24347/18 Верховний Суд зазначив, що у разі якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, то рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як встановлено судом, позивачкою в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано суду письмовий договір позики чи боргову розписку позичальника ОСОБА_2 .

При цьому зі змісту позовної заяви та пояснень позивачки у судовому засідання встановлено, що зазначений договір був укладений між сторонами в усній формі, а єдиним доказом його укладення сторона позивачки наводить свідчення свідків, які в дійсності не підтвердили, що саме ОСОБА_2 отримала у позику від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 7500 доларів США.

Таким чином, судом встановлено, що стороною позивачки всупереч вимог ст.ст.1046,1047 ЦК України не доведено факт укладення між нею та відповідачкою ОСОБА_2 договору позики на суму 7500 доларів США, для якого законом визначено обов`язкову письмову форму, а також факт передання та отримання позичальником в борг зазначених грошових коштів, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підставі яких суд може встановити коли, в якій кількості та на яких умовах позивачкою були передані в борг зазначені грошові кошти, з`ясувати термін виконання даного зобов`язання, а також пересвідчитись у тому, що дані кошти дійсно були передані та отримані позичальником ОСОБА_2 , а боргове зобов`язання, у разі його наявності, залишилось невиконаним боржником.

При цьому суд звертає у вагу на те, що зважаючи на вказану позивачем суму боргу, яка більш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, факт укладення договору позики у даному випадку не може доводитись показаннями свідків.

Будь-яких інших належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог позивачем суду не надано та в ході судового розгляду даної справи не встановлено.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю. Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних, вони є похідними, а тому в їх задоволенні також слід відмовити.

Також суд не розглядає питання строку позовної давності, оскільки відмовляє у позові по суті спору.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачкою судові витрати, які складаються з судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 202,203,207,218,625, 1046, 1047,1049,1050 ЦК України, ст.ст.4, 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273,352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 07.10.2025.

Суддя Тетяна ПУСТОВОЙТ