Єдиний унікальний номер 719/589/25
Номер провадження 2/719/200/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Новодністровськ

Новодністровський міський суд Чернівецької області у складі:

головуючої судді Вербіцької М. В.,

за участю секретарки судового засідання Злої В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження у залі судових засідань Новодністровського міського суду Чернівецької області цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАЄКТОРІЯ ТРАНС ЛОГІСТИК», про відшкодування збитків в порядку (суброгації) регресу,

ВСТАНОВИВ:

29.07.2025 до Новодністровського міського суду Чернівецької області надійшла позовна заява ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа на стороні відповідача ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ ТРАНС ЛОГІСТИК», про відшкодування збитків в порядку (суброгації) регресу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_3 страхувальником був укладений договір страхування наземного транспорту № 21138298 від 21.08.2023, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням забезпеченого транспортного засобу «NISSAN X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 . Відповідно до договору ПрАТ «СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

02.04.2024 ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «DAF XF 105.450», д.н.з. НОМЕР_2 , по вулиці Нова у місті Києві, при зміні напрямку руху не впевнився у безпечності маневру та скоїв зіткнення з транспортним засобом ОСОБА_3 , який рухався у попутному напрямку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений транспортний засіб «NISSAN X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 23.04.2024 у справі № 760/8523/24, якою відповідач був визнаний винним у порушенні п. 2.3(б), п. 10.1, п. 13.1 Правил дорожнього руху та поніс відповідальність згідно зі ст. 124 КУпАП.

ОСОБА_3 звернувся до страхової компанії «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування. Факт ДТП був визнаний страховим випадком і страхувальник отримав страхову виплату у розмірі 43 544,03 грн.

Транспортний засіб «DAF XF 105.450», д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував відповідач у момент ДТП, був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту ЕР № 219950247 у ПрАТ «СК «Саламандра».

ПрАТ «СК «Саламандра» визнало подію страховою та здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» з урахуванням амортизаційного зносу автомобіля у розмірі 22 339,13 грн.

Позивач уважає, що, враховуючи страхової виплати, для повного відшкодування шкоди відповідач має виплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою страхової компанії, з якою у нього був укладений відповідний договір (поліс).

Право регресної вимоги виникло у ПрАТ «СК «ВУСО» з моменту першої виплати страхового відшкодування.

Надалі 26.12.2024 ПрАТ «СК «ВУСО» та позивач уклали договір № 23/12/2024 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор СК відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договорами страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору. У т. ч. новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором страхування наземного транспорту № 21138298 від 21.08.2023.

Таким чином, позивач уважає, що йому належить право вимоги до відповідача, з яким він звернувся до суду.

Позивач просить стягнути з відповідача 7 243,18 грн та судові витрати.

Ухвалою суду від 22.08.2025 відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників у цій справі, надано учасникам справи строк для подання заяв по суті справи та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 14 годину 00 хвилин 17 вересня 2025 року.

04.09.2025 до суду надійшла заява позивача про розгляд справи без його участі, у якій він також повідомив суд, що намірів укладати мирову угоду не має, відводів до складу суду не має, проти заочного рішення не заперечує.

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача - ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ ТРАНС ЛОГІСТИК» також до суду не прибула, хоча товариство належним чином повідомлялося про місце, час та дату проведення судового засідання, що підтверджується відповідними розписками. Пояснення щодо предмету спору та своєї позиції відносно задоволення позову від ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ ТРАНС ЛОГІСТИК» теж не надходили.

Відповідач у судові засідання (17.09.2025 та 01.10.2025) не з`являвся, хоча належним чином був повідомлений про місце, час і дату судових засідань, зокрема, шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження у справі, судових повісток (рекомендовані повідомлення поверталися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою»).

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Крім того, відповідно до приписів ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, на підставі ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та постановити заочне рішення у справі.

Оцінивши доводи позивача, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов такого висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів сторін та застосованих норм права.

Проаналізувавши матеріали справи суд установив, що 21.08.2023 між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_3 страхувальником був укладений поліс № 6DPXHGV добровільного комплексного страхування ризиків автовласників за продуктом «Автоцивілка PRO». Цей поліс є невід`ємною частиною договору страхування.

До позовної заяви додається страховий акт № 2357209-1 за Договором страхування наземного транспорту № 21138298 від 21.08.2023, зі змісту якого випливає, що страхувальником за договором страхування є ОСОБА_3 , застраховане майно - «NISSAN X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 .

Також цей акт підтверджує, що сторонами договору страхування був погоджений страховий випадок, який стався з вини: власник ОСОБА_4 , автомобіль «DAF XF 105.450», д.н.з. НОМЕР_2 . Визначена загальна сума страхового відшкодування у розмірі 43 544,03 грн.

Одержувачем зазначений ФОП ОСОБА_5 .

Із описаних документів випливає, що дійсно, між ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_3 страхувальником був укладений договір страхування наземного транспорту № 21138298 від 21.08.2023, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням забезпеченого транспортного засобу «NISSAN X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 .

На підтвердження обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 02.04.2024 та вини відповідача у її скоєнні позивач надав низку доказів. Зокрема, у відповідь на адвокатський запит його адвоката Трикоза Д. Є. він отримав копію постанови Солом`янського районного суду міста Києва, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме за те, що він, керуючи транспортним засобом марки «DAF XF 105.450», д.н.з. НОМЕР_2 по вулиці Нова, що у м. Києві, напрямку руху не впевнився у безпечності маневру та скоїв зіткнення з транспортним засобом ОСОБА_3 , який рухався у попутному напрямку. Наведеними діями порушив п. 2.3(б), п. 10.1, п. 13.1 Правил дорожнього руху.

Відповідно до приписів ст. 82 ЦПК України щодо преюдиційності судових рішень, а саме щодо того, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, суд уважає доведеною вину відповідача у скоєнні ДТП.

Наведений факт підтверджується також інформацією, наданою Національною поліцією України у відповідь на адвокатський запит адвоката Трикоза Д. Є. До позовної заяви також додається фототаблиця із фотографіями пошкоджень автомобіля «NISSAN X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 .

На підтвердження належності автомобіля марки «NISSAN X-Trail», д.н.з. НОМЕР_1 потерпілому у ДТП ОСОБА_3 позивач надав копію свідоцтва про реєстрацію наведеного транспортного засобу на ім`я останнього.

Крім описаного вище страхового акту № 2357209-1 за Договором страхування наземного транспорту № 21138298 від 21.08.2023, на підтвердження узгодження страхової суми та проведення страхової виплати у зазначеному розмірі ПрАТ «СК «ВУСО» позивач надав також копії акту огляду т/з заяви на виплату, підписаного страхувальником ОСОБА_3 , рахунку № УККЗ020320/ від 05.04.2024, оформленого ФОП ОСОБА_5 , у якому визначений перелік використаних запасних частин та перелік ремонтних робіт, необхідних для ремонту та відновлення автомобіля на загальну суму 43 544,13 грн., розрахунку суми страхового відшкодування, проведеного ФОП ОСОБА_5 на цю ж суму, наряду-замовлення від 10.05.2024 з детальним описом робіт і необхідних запасних частин, а також платіжної інструкції від 19.04.2024 № 23852, відповідно до якої страхова компанія потерпілого перерахувала ФОП ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 43 544,03 грн, призначення: страхове відшкодування згідно з страховим актом № 2357209-1 від 19.04.2024 та договором № 21138298 від 21.08.2032, ОСОБА_3 , заява 05.04.2024, рахунок № УККЗ020320/ від 05.04.2024.

Платіжна інструкція, або платіжне доручення є документом, що підтверджує перерахування коштів і може слугувати доказом такого перерахування, особливо у випадках судових розглядів чи для підтвердження витрат, пов`язаних з відрядженнями або іншими операціями. Вона містить доручення платника банку здійснити переказ коштів з одного рахунку на інший, а її належність визначається як квитанція чи доручення визначеного зразка, що засвідчує факт здійснення платежу.

Постановою правління НБУ від 29.07.2022 № 163 затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг. Пунктом 37 указаної Інструкції встановлено, що платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити обов`язковий реквізит - призначення платежу.

Відповідно до пункту 41 Інструкції, платник заповнює реквізит «Призначення платежу» платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Надана позивачем платіжна інструкція містить усі необхідні реквізити та підписана за допомогою ID ключа у системі iBank2UA.

Отже, суд резюмує, що уважає її достовірним та допустимим доказом тієї обставини, що СК «ВУСО» дійсно перерахувала страхову виплату на рахунок підрядника, який виконував ремонтні роботи щодо автомобіля потерпілого ОСОБА_3 , який був пошкоджений у результаті ДТП, скоєного відповідачем. Право регресної вимоги виникло у ПрАТ «СК «ВУСО» з моменту виплати страхового відшкодування, тобто 19.04.2024.

У розумінні положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування», у відповідача виникло зобов`язання перед ПрАТ «СК «ВУСО» відшкодувати завдані збитки в порядку регресу в розмірі виплаченого страхового відшкодування. Також у відповіді від Національної поліції України на адвокатський запит міститься інформація, що автомобіль «DAF XF 105.450», д.н.з. НОМЕР_2 був застрахований відповідно до поліса серії ЕР № 219950247 у ПрАТ «СК «Саламандра».

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що вказана страхова компанія визнала подію страховою та здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «СК «ВУСО» з урахуванням амортизаційного зносу автомобіля у розмірі 22 339,13 грн, хоча у позовній заяві позивач посилається на АТ № 004736548.

Однак не заперечується вона і відповідачем.

Водночас, право вимоги до ОСОБА_2 саме у розмірі 7 243,18 грн було переуступлене за цесією від ПрАТ «СК «ВУСО» позивачеві (додаток № 1, а. с. 27). Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 7 243,18 грн.

Даючи оцінку доводам учасників суд уважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються.

Частиною 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода урегульовує, що завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

В силу ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ст. 29 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових су,. зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

На підставі ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Так, згідно ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У силу ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі №755/7666/19 виснувано, що відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Верховний Суд у постанові від 04.10.2019 в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691 цс 15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичні зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювали ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страхові відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 20 року у справі № 754/1 114/15-ц (провадження № 611156св 18). від 13 червня 2019 року у справі 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/27821 (провадження JV' 61-11244св19). від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження 61 -30908св 18). від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св 19).

Отже, враховуючи наведені вимоги чинного законодавства, суд висновує, що до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача суми боргу в порядку зворотної вимоги (регресу) у розмірі 4328, 26 грн.

Для з`ясування належності права вимоги до відповідача з приводу відшкодування збитків в порядку (суброгації) регресу позивачеві суд проаналізував договір № 26/12/2024 про відступлення права вимоги від 26.12.2024, додаток № 1 до нього, платіжну інструкцію від 08.01.2025 про перерахування грошових коштів у розмірі 111 333,91 грн на підставі наведеного вище договору від ФОП ОСОБА_1 ПрАТ «СК «ВУСО», виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань щодо ФОМ ОСОБА_1 .

За результатами суд установив, що позивач зареєстрував КВЕД 82.19 діяльність агенств зі стягування платежів і бюро кредитних історій

Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

У частині першій статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватися з урахуванням обмежень, встановлених приписами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни (пункти 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Сутність договору відступлення права вимоги полягає у домовленості про те, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений для первісного кредитора договором, за яким виникло таке зобов`язання. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу до припинення зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Відступлення права вимоги (цесія) - це саме факт заміни особи у зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, приписи ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватися саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Тож відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними договору.

Слід зважати, що досліджуваний договір, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «ВУСО» не є договором факторингу.

По суті, єдиним критерієм за яким ВС розмежовує цесію від факторингу є таким: «Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткові плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України)» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 справі № 909/968/16, а також постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.10.2019 у справі № 910/13731/18, та постанова Верховного Суду в 16.04.2019 у справі № 916/144/17, від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, від 11.12.2019 у справі! 127/8772/17-ц).

Договір про відступлення права вимоги № 26/12/2024 за своєю правовою природою є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна зі сторін не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату.

Як вбачається з обставин справи, з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором, відбулася заміна кредитора у зобов`язанні, який є юридичною особою, спеціально створеною для здійснення страхової діяльності та такою, що одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності - ПрАТ «СК «ВУСО», на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , який в силу Закону не є страховиком і не може надавати страхові послуги згідно з наведеними нормами права.

Відповідно до договору № 26/12/2024 первісний кредитор передає новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набув права вимог первісного кредитора за укладеними договорами страхування, та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором

Згідно з додатком №1 до вищевказаного договору ПАТ «СК «ВУСО» відступило ФОП ОСОБА_1 , права вимоги за договором № 26/12/2024 про відступлення права вимоги від 26.12.2024 на суму 7 243,18 грн.

Таким чином, суд резюмує, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача.

ФОП ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 , власницю автомобіля «DAF XF 105.450», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_4 та роботодавця ОСОБА_2 ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ ТРАНС ЛОГІСТИК» про відступлення права вимоги, повідомлення № 2352184-1 від 26.12.2024.

Заразом, вимогу № 2357209-1 про відшкодування збитків у порядку регресу (суброгації) направив усім трьох зазначеним вище особам. Наведене підтверджується копіями фіскальних чеків АТ «Укрпошта» із даними про отримувачів відправлень.

Щодо належності позивача водія, а не роботодавця - ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ ТРАНС ЛОГІСТИК» суд уважає наголосити на такому.

У випадку ДТП, що сталася з вини найманого водія під час виконання ним трудових обов`язків, першочергову відповідальність за відшкодування завданої шкоди несе роботодавець. Однак роботодавець має право звернутися до винного водія з регресною вимогою про стягнення коштів у судовому порядку, хоча його сума, як правило, обмежена середньомісячним заробітком працівника, якщо інше не передбачено законом.

Це передбачено у статті 1191 Цивільного кодексу, в якій вказано, що особа, котра здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки не несе відповідальності за шкоду заподіяну потерпілим особам, у випадку якщо вона керувала автомобілем у зв`язку з виконанням трудових обов`язків.

Верховний суд у постанові від 05.09.2018 по справі №534/872/і6-ц вказав, що шкода (і моральна також), спричинена у зв`язку ДТП з вини водія, котрий виконував свої трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить його роботодавцю, відшкодовується саме власником цього автомобіля, а не безпосередньо винним водієм.

У той же час у суду відсутні докази того, що поліцією підчас оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення було встановлено, що відповідач допустив зіткнення автомобілів і спричинив ДТП саме під час виконання ним трудової функції. Не встановлена така обставина і у постанові про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Не надав належних доказів щодо наявності такої обставини і відповідач.

Суд наголошує, що відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що до позивача за договором переуступлення права вимоги перейшло таке право, включаючи право на звернення до суду із позовом, а також враховуючи, що відповідач не заперечив проти задоволення позову, його поведінка у справі є пасивною, суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із частиною другою статті 1187ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 25Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні положення містяться у частині першій статті 990 ЦК України.

Згідно зі статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми статті 993ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Частиною першою статті 1191ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Таким чином регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Позивач, звертаючись з позовом про стягнення виплаченого страхового відшкодування посилався на перехід до нього права вимоги до винної особи у зв`язку із виплатою потерпілому (застрахованій особі за договором добровільного страхування) страхового відшкодування.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає у тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Таким чином, суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.

Враховуючи викладене, керуючись загальним принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд уважає, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією та регулюються нормами ст. 993ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування».

Таким чином ПрАТ «СК « ВУСО» отримало право вимоги до винної особи ОСОБА_2 на відшкодування завданої ним шкоди в порядку суброгації.

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «Саламандра».

Тому, керуючись вимогами с. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ « СК « ВУСО» пред`явила вимогу про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою до страховика винної особи, проте отримала страхове відшкодування у розмірі 22 339,13 грн, що на 7 243,18 грн. ніж розмір завданої потерпілій особі шкоди.

26.12.2024 ПрАТ «СК « ВУСО» відступило право вимоги за договором добровільного страхування у межах боргу у розмірі 7 243,18 грн. на користь позивача.

Вирішуючи спір суд ураховує особливості відшкодування шкоди, встановлені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема, згідно зі ст.29 цього Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються лише витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, з обов`язковим урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом МЮ України і Фонду держмайна України № 142/2092 від 24 листопада 2003 року (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) згідно з п. 2.4, 8.3 якої вартість матеріального збитку (реальні збитки), яка завдана колісному транспортному засобу і яка підлягає відшкодуванню, визначається з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Тобто наведені правові норми встановлюють законодавчі обмеження щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме розмір страхової виплати визначається з обов`язковим урахуванням зносу автомобіля, що у свою чергу згідно ст.1194 ЦК України покладає на винуватця ДТП обов`язок сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, у разі її недостатності.

До таких висновків дійшли судді Верховного Суду у постановах:№ 522/15636/16-ц від 11.12.2019 року;№ 227/2996/16-ц від 11.12.2019 року;№ 668/7779/15-ц від 25.11.2019 року;№ 761/41395/16-ц від 25.11.2019 року;№ 522/1597/15-ц від 31.10.2019 року;№ 753/4696/16-ц від 30.10.2019 року;№ 489/1356/16-ц від 17.10.2019 року;№ 369/6204/16-ц від 15.10.2019 року;№ 165/766/15-ц від 02.10.2019 року;№ 235/4338/16-ц від 02.10.2019 року;№ 465/1055/15-ц від 04.09.2019 року;№ 362/5422/15-ц від 20.06.2019 року;№ 761/14285/16-ц від 22.04.2019 року;№ 753/286/16 від 11.04.2019 року;№ 591/3152/16-ц від 25.03.2019 року;№ 645/3746/16-ц від 07.02.2019 року;№ 750/6218/16-ц від 23.01.2019 року;№ 676/518/17 від 22.01.2019 року.

Крім того, у наведеній постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц виснувано: відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (п.71-72).

Отже, позовні вимоги є підставними, позов слід задовольнити.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові-на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з позовними вимогами ціна позову у справі становить 7 243,18 грн. Позовні вимоги задоволено повністю. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 211,20 грн, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 793,30 грн.

За ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (постанова ВП ВС від 27.06.2018 у справі №826/1216/16).

У постанові Верховного Суду від 20.10.2021 № 757/29103/20-ц виснувано, що витрати за адвокатські послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.

На підтвердження укладення договору про надання правової (правничої) допомоги позивач надав копію такого договору № 88 від 01.02.2024, сторонами якого є ФОП ОСОБА_1 та адвокат Трикоз Д. Є. Крім того, позивачем надано додаткову угоду № 1 до договору акт приймання-передачі правової (правничої) допомоги, де міститься перелік наданих адвокатом послуг, відповідно до якого адвокат надав позивачеві професійні послуги сукупно на 12 793,30 грн.

Суд наголошує, що відповідач не заперечував стягнення судових витрат з нього на користь позивача, у т. ч. витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, не оспорював їх розмір тощо.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у позаяк позов підлягає до задоволення повністю, з відповідача на користь позивача слід стягнути: 12 793,30 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Судовий збір, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача складає: 1 211,20 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 7678, 141, 258268, 273, 280283, 352355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАЄКТОРІЯ ТРАНС ЛОГІСТИК», про відшкодування збитків в порядку (суброгації) регресу задовольнити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 завдані збитки у порядку регресу у розмірі 7 243,18 (семи тисяч двохсот сорока трьох гривень 18 коп.).

Стягнути з зі ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 1 211,20 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору та 12 793,30 (дванадцять тисяч сімсот дев`яносто три гривні 30 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте Новодністровським міським судом Чернівецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення суду в загальному порядку встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду відповідачем подається протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення до Чернівецького апеляційного суду.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст рішення суду складено 01.10.2025.

Відомості про учасників справи:

Позивач: фізична особа підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса для листування: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРАЄКТОРІЯ ТРАНС ЛОГІСТИК», , адреса місцезнаходження: вул. Данила Галицького, буд. 28, кв. 75, м. Тернопіль, Тернопільська область 46011.

Головуюча суддя: Мар`яна ВЕРБІЦЬКА