Справа № 129/2853/25
Провадження № 22-ц/801/2124/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швидкий О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 рокуСправа № 129/2853/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Ковальчука О. В.,

Суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою їх представником адвокатом Кисловим Юрієм Анатолійовичем, на ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області про відмову у відкритті провадження, постановлену у цій справі 14 серпня 2025 року у м. Гайсин суддею цього суду Швидким О.В., дата складення повного тексту судового рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року позивачі звернулися до суду із вищевказаним позовом.

14 серпня 2025 року ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області у відкритті провадження у даній справі відмовлено.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Кислова Ю.А., подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивачів зазначив, що, відмовляючи у відкритті провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції безпідставно послався на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 17 червня 2025 року у справі № 129/3290/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та поділ майна, яким у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Так, з мотивувальної частини рішення суду від 17 червня 2025 року у справі № 129/3290/19 вбачається, що підставою позову у вказаній справі було посилання на неможливість усвідомлення спадкодавцем значення своїх дій та/або неможливість керування ними в момент складання та посвідчення оспорюваного заповіту.

У цій же справі, позивачі визначили підставою позову саме невідповідність (неналежність) підпису особі, яка проставила його у оспорюваному заповіті, а тому правовідносини у справі № 129/3290/19 не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Належним чином повідомлені учасники справи у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились.

Разом з тим, 07 жовтня 2025 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Кислова Ю.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтоване тим, що адвокат Кислов Ю.А. братиме участь в іншому судовому засіданні, яке призначене на 07 жовтня 2025 року о 09:10 год.

Водночас, звертаючись до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, адвокатом Кисловим Ю.А. не було надано жодних доказів, які б свідчили про наявність поважних причин неможливості з`явитися в судове засідання, а відтак, клопотання про відкладення судового засідання є необґрунтованим.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без невідомих на те причин, самостійно в судове засідання не з`явились.

У постанові від 22 травня 2023 року у справі № 523/13340/20 Верховний Суд вказав, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він вправі, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених учасників справи, оскільки неявка учасників справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи, а відкладення її розгляду призведе до порушення строків розгляду апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд виходив із того, що у провадженні суду була справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Одним з проявів верховенства права, підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (пункт третій частини першої статті 186 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц зроблено висновок щодо неприпустимості розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та щодо властивості судового рішення, що набрало законної сили. Зауважено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору.

За приписами частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц вказано, що підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункти 81, 83, 84).

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 909/243/18 зазначено, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Подібна права позиція щодо визначення предмету спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 916/542/18, від 01 серпня 2019 року у справі № 916/1743/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 зазначено, що зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається (пункт 7.42).

Отже, для застосування підстави для відмови у відкритті провадження, передбаченої пунктом третім частини першої статті 186 ЦПК України, необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: (1) тотожних сторін спору; (2) предмета спору; (3) підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими об`єктами, з приводу яких виник правовий конфлікт, та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави відмовити у відкритті провадження у справі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 17.06.2025 року Гайсинським районним судом Вінницької області ухвалено рішення у справі № 129/3290/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та поділ спадкового майна, яким відмовлено у задоволенні вказаного позову через безпідставність. Вказане рішення на момент постановлення оскаржуваної ухвали не набрало законної сили.

Суд зазначив, що підставами звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до суду з позовом у справі № 129/3290/19 були порушення закону при складанні та посвідченні заповіту померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_4 та неусвідомлення ним значення своїх дій під час складання та посвідчення вказаного заповіту.

Як вбачається з рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 17.06.2025 року у справі № 129/3290/19 судом досліджувалися зазначені позивачами підстави, в т.ч. щодо порушення закону при складанні та посвідченні оспорюваного заповіту щодо його змісту і форми, та було зроблено висновок про відсутність порушень закону при складанні та посвідченні оспорюваного заповіту.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції вважав, що позивачі повторно звернулися до Гайсинського районного суду Вінницької області з позовом, незважаючи на ті обставини, що у провадженні цього суду вже розглядалась справа із спором між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

При цьому, інших документів зі справи № 129/3290/19, зокрема позовної заяви, суд першої інстанції не дослідив, до матеріалів справи, яка переглядається, не долучив, на жодні з них не послався, що б дало змогу беззаперечно пересвідчитись про тотожність сторін спору, предмета спору та підстав позову у справі № 129/3290/19 та у справі, яка переглядається.

Таким чином, достовірні відомості про те, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали у провадженні суду перебувала справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав відсутні, а копія рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 17.06.2025 року у справі № 129/3290/19, у якому виклад обставин, якими позивачі обґрунтували свої вимоги, викладені не конкретно та занадто стисло, не може вважатися достатнім доказом, щоб зробити висновок про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, передбачених пунктом третім частини першої статті 186 ЦПК України.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що відмова у відкритті провадження у даній справі із підстав, наведених судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, є недостатньо обґрунтованою та переконливою з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, гарантованого йому законодавством.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, та передчасно відмовив позивачам у відкритті провадження у справі.

Враховуючи, що порушення судом норм процесуального права призвело до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому розгляду справи, відтак оскаржувана ухвала залишатись у законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі пункту четвертого частини першої статті 379 ЦПК України, з направленням матеріалів даної справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 382 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану їх представником адвокатом Кисловим Юрієм Анатолійовичем, задовольнити.

Ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 14 серпня 2025 року. про відмову у відкритті провадження у даній справі скасувати, вказану справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. Ю. Береговий