Справа № 347/1234/24
Провадження № 22-ц/4808/963/25
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Кузнєцова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Косівського районного суду від 24 квітня 2025 року, ухвалене в складі судді Крилюк М.І. в м. Косові, у справі за позовом керівника Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Національного природного парку «Гуцульщина» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року керівник Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області звернувся в суд з позовом в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Національного природного парку «Гуцульщина» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у провадженні слідчого відділу Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області перебуває кримінальне провадження №0000007 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Під час досудового розслідування встановлено факт незаконної передачі земельних ділянок на території с. Город Косівської міської ради, що перебувають у постійному користуванні національного природного парку «Гуцульщина».

Відповідачу ОСОБА_1 на підставі Державного акту №ІФ-08-12-30095, який виданий згідно рішення Городянської сільської ради народних депутатів від 12 грудня 1993 року №148, передано земельну ділянку у с. Город Косівської міської ради Івано-Франківської області площею 0,9870 га із кадастровим номером :18:001:0002. Однак, в ході вказаного досудового розслідування встановлено, що сесії, датованої 12.12.1993, не існує, що також підтверджується інформацією із архівного відділу Косівської районної державної адміністрації. Крім того, відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області інформація щодо бланку державного акту №ІФ-08-12-30095 відсутня. Цим підтверджується, що вказаний державний акт органами Держгеокадастру не видавався, оскільки відповідно до п. 1.6 Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою державні акти на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою заповнюються у двох примірниках, один з яких видається землевласнику або землекористувачу, а інший, з нанесеною у лівому верхньому кутку першої сторінки відміткою «архівний» та відповідною документацією із землеустрою, залишається на зберіганні у Головному управлінні Держкомзему у місті Києві, місті Севастополі, управлінні (відділі) Держкомзему у районі (місті), міжрайонному, міжміському, міськрайонному управлінні (відділі) Держкомзему (далі - територіальні органи Держкомзему).

Зазначене також підтверджується протоколом огляду книги реєстрації державних актів Городянської сільської ради народних депутатів, проведеним у ході досудового розслідування кримінального провадження.

Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :18:001:0002 державну реєстрацію земельної ділянки проведено 24.08.2023 Відділом №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Київській області. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.09.2024, номер інформаційної довідки 346613024, на земельну ділянку з кадастровим номером :18:001:0002 право власності не зареєстровано.

Факт віднесення земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_1 , до земель природно-заповідного призначення, які перебувають в постійному користуванні НПП «Гуцульщина», підтверджується інформацією вищевказаного НПП та картографічними матеріалами.

НПП «Гуцульщина» створено указом Президента України від 14.05.2002 №456/2002 на території Косівського району Івано-Франківської області. На виконання вказаного наказу Президента України та наказу Мінекоресурсів України від 14.08.2002 №315 проведено приймання-передачу лісового фонду, майна та матеріальних цінностей, матеріалів лісовпорядкування від Кутського держлісгоспу до НПП «Гуцульщина». У подальшому, наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.10.2010 затверджено проект організації території НПП «Гуцульщина».

Отже, земельна ділянка площею 0,9870 га, з кадастровим номером :18:001:0002, яка розташована у с. Город Косівського району, не могла бути передана ОСОБА_1 у приватну власність в силу вимог ст.ст. 83, 84, 141, 149, 150 Земельного кодексу України, без вилучення у НПП «Гуцульщина» відповідно до чинного законодавства. У разі протиправної передачі земельної ділянки у приватну власність відповідне порушення, ураховуючи її правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо спірної земельної ділянки, а саме користування і розпорядження ними, підлягають захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути її у власність держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації як розпорядника земель природно-заповідного фонду та постійного користувача НПП «Гуцульщина».

Прокурор вказував, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності не через помилку органу державної влади, а фактично у зв`язку із вчиненням протиправних дій. При цьому з викладених вище обставин варто поставити під обґрунтований сумнів можливість необізнаності відповідачів про незаконність її вибуття із державної власності. А оскільки у національному законодавстві встановлений обов`язок повернути правомірному власнику земельну ділянку, яка не може перебувати у приватній власності, наслідок невиконання такого обов`язку у вигляді пред`явлення відповідного позову є передбачуваним.

Косівською окружною прокуратурою 06.03.2024 направлено листа Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України, в якому викладено виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства щодо незаконності відведення земельної ділянки природно-заповідного фонду та запитано про вжиті заходи реагування до усунення цих порушень і повернення земельної ділянки у розпорядження держави або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку окружною прокуратурою. У відповідь Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України листом №11/11-05/885-24 від 15.03.2024 звернуло увагу Косівської окружної прокуратури на повноваження органів прокуратури щодо можливості представництва інтересів держави та повідомило, що у разі відкриття провадження у відповідній судовій справі Міндовкіллям буде надано обґрунтовану позицію відповідно до норм законодавства.

Отже, володіючи належною інформацією щодо наявних фактів порушення інтересів держави, Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України не вжило заходів щодо повернення спірної земельної ділянки.

Також Косівською окружною прокуратурою 06.03.2024 направлено лист в Івано-Франківську ОДА, в якому викладено порушення вимог природоохоронного законодавства та запропоновано вжити заходів щодо повернення земельної ділянки у розпорядження держави. У відповідь Івано-Франківська ОДА листом від 25.03.2024 повідомила, що не заперечує з приводу здійснення прокурором заходів представництва в суді законних інтересів держави.

Прокурор вказував, що, звертаючись до суду з цим позовом, прокуратура реалізує конституційну функцію представництва інтересів держави в суді. При цьому прокурор є особливим суб`єктом цивільного процесу і його участь у цивільному судочинстві викликана необхідністю виконання функції представництва інтересів держави у випадках, передбачених законом.

Посилаючись на зазначені обставини, просив:

-усунути перешкоди у здійсненні Івано-Франківською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду, площею 0,9870 га з кадастровим номером :18:001:0002, яка розташована у с. Город, Косівського району, Івано-Франківської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації та постійного землекористувача - НПП «Гуцульщина» із незаконного володіння ОСОБА_1 ;

-визнати незаконною та скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,9870 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки: :18:001:0002, дата державної реєстрації 24.08.2023, виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру.

Рішенням Косівського районного суду від 24 квітня 2025 року у задоволенні позову керівника Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Національного природного парку «Гуцульщина» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, Івано-Франківська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про законність набуття відповідачкою права власності на спірну земельну ділянку, виходячи із повноважень Головного управління Держгеокадастру у Київській області на перевірку правовстановлюючих документів та документів із землеустрою, що підтверджується внесенням відомостей державним реєстратором до Державного земельного кадастру. Такий висновок не ґрунтується на досліджених у ході судового розгляду доказах. Головне управління Держгеокадастру в Київській області не наділене згідно Положення про Державну службу геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, повноваженнями на перевірку завантажених у електронну систему Державного земельного кадастру сертифікованим інженером-землевпорядником документів в частині їх відповідності оригіналам вказаних документів та немає фізичної можливості перевірки чи дійсно видавалися органами місцевого самоврядування рішення щодо передачі земельних ділянок у власність.

Вказує, що прокурором у судовому засіданні надано вичерпні докази, відповідно до яких земельна ділянка вибула з власності органу місцевого самоврядування без його волевиявлення, тобто на підставі підроблених документів. Так, відповідно до протоколу огляду книги реєстрації державних актів від 24.11.2023, який проведено у ході досудового розслідування кримінального провадження №0000007 від 14.09.2023, під час огляду книги записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю на території Городянської сільської ради народних депутатів відомостей, які б свідчили про реєстрацію державного акту №ІФ-08-12-30095 не виявлено. Згідно протоколу огляду погосподарських книг Городянської сільської ради від 13.02.2024, який проведено у ході досудового розслідування кримінального провадження, встановлено, що будь-які відомості про те, що земельна ділянка площею 0,987 га в с. Город Косівського району перебувала у користуванні чи власності ОСОБА_1 , відсутні. Відповідно до протоколу огляду протоколів 5-9 сесій 21 скликання за 1993 рік від 01.02.2024, який також проведено у ході досудового розслідування кримінального провадження, рішення про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_1 №148 від 12.12.1993 відсутнє. Більше того, сесія від 12.12.1993 не проводилась. Вказане також підтверджується інформацією із архівного відділу Косівської районної державної адміністрації від 23.10.2023 №В-11, в якій зазначено, що в архівній справі сесій Городянської сільської ради за 1993 рік сесії, датованої 12.12.1993, не виявлено. Згідно листа Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 15.04.2024 №10-9-0.331-2022/0/2-24 бланк державного акту №ІФ-08-12-30095 у Держгеокадастрі відсутній, також відсутній архівний примірник вищезазначеного державного акту. Вказане підтверджує, що державний акт серії №ІФ-08-12-30095 органами Держгеокадастру не видавався.

На думку скаржника, такі докази залишені судом поза увагою, оцінка їм не надана.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції встановив відсутність підстав для віднесення спірної земельної ділянки до земель природно-заповідного призначення. З цим твердженням скаржник не погоджується, оскільки факт віднесення земельної ділянки, переданої ОСОБА_1 , до земель природно-заповідного призначення, які перебувають в постійному користуванні НПП «Гуцульщина», підтверджується інформацією вищевказаного НПП та картографічними матеріалами.

Зважаючи на викладене, стверджує, що спірна земельна ділянка не могла бути передана ОСОБА_1 у приватну власність в силу вимог ст.ст. 83, 84, 141, 149, 150 Земельного кодексу України, без вилучення у НПП «Гуцульщина» відповідно до чинного законодавства.

Верховний Суд у справі №910/2323/18 у постанові від 07.10.2020 та у справі №734/1560/20 у постанові від 15.02.2023 дійшов висновку, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним. Отже, невиділення земель НПП «Гуцульщина» в натурі (на місцевості) відповідно до порядку, передбаченого Земельним кодексом України, не спростовує статусу земель природно-заповідного фонду, що обумовлює їх особливий режим використання.

Зазначає, що судом проігноровано та не надано оцінки долученим до позову доказам, які фактично спростовують зроблені судом висновки, не наведено причин їх відхилення.

Вважає, що враховуючи викладене, неможливо не прийти до висновку, що земельна ділянка отримана відповідачкою незаконно та вона не є її добросовісним набувачем.

Звертає увагу, що неприйняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні жодним чином не впливає на можливість суду оцінити надані прокурором докази, які вказують на те, що спірна земельна ділянка вибула із власності органу місцевого самоврядування на підставі підроблених документів.

Висновок суду про те, що надані ОСОБА_1 для державної реєстрації земельної ділянки правовстановлюючі документи були перевірені та прийнято рішення про державну реєстрацію земельної ділянки за ОСОБА_1 , що свідчить про законність набуття нею права власності на спірну земельну ділянку, є необґрунтованим та суперечить нормам діючого законодавства.

Незважаючи на тривалий розгляд цивільного позову, стороною відповідача не долучено жодних документів, які б підтверджували факт звернення ОСОБА_1 до Городянської сільської ради про надання спірної земельної ділянки у власність, не виконано вимогу суду щодо надання оригіналів технічної документації на приватизацію земельної ділянки, а також відсутні будь-які пояснення від відповідача та його представника щодо відсутності таких доказів.

Також вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав у прокурора для звернення до суду в інтересах уповноважених осіб з позовом у цій справі. Зазначає, що необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою в забезпеченні на загальнодержавному рівні екологічної безпеки та охорони землі як національного багатства. Держава з метою захисту екосистеми України та дотримання екологічних прав громадян зобов`язана забезпечити належну охорону землям природно-заповідного фонду, у тому числі й спірній земельній ділянці.

Органом, уповноваженим здійснювати захист інтересів держави з питань, викладених у позові, є Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківська обласна державна адміністрація та НПП «Гуцульщина».

Стверджує, що у цій справі є підстави для представництва інтересів держави в суді Косівською окружною прокуратурою згідно статті 131-1 Конституції України та у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», так як виявлено факт протиправного вилучення земель природно-заповідного фонду та має місце нездійснення своїх повноважень Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України, НПП «Гуцульщина».

Також, на думку скаржника, суд дійшов необґрунтованого висновку про пропущення прокурором строку на звернення до суду із вказаним позовом та відсутність підстав для його поновлення. Суд не зазначив із якого часу рахує вказаний строк. Більше того, оскільки рішення про передачу спірної земельної ділянки та державний акт взагалі не видавались, строк необхідно рахувати із моменту державної реєстрації земельної ділянки, тобто від 07.09.2023. Тому строк позовної давності не пропущено і немає необхідності для його поновлення. Крім того, строк позовної давності до цієї категорії позовів не застосовується, оскільки позов у цій справі є негаторним. А враховуючи правову природу спірних правовідносин, які за своїм характером є негаторними, та правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування матеріального права у справах відповідної категорії (постанови від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц та від 15.09.2020 у справі №469/1044/17), оскільки земельна ділянка природно-заповідного фонду із кадастровим номером :18:001:0002 продовжує значитись як зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 та порушення прав її законного володільця держави на реалізацію усіх правомочностей власника триває, зазначений позов заявлено в межах позовної давності.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №910/13356/17 зроблено висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій). Земельна ділянка із кадастровим номером :18:001:0002 передана ОСОБА_1 , тому права держави на реалізацію усіх правомочностей щодо спірної земельної ділянки, а саме користування і розпорядження ними, підлягають захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути її у власність держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації як розпорядника земель природно-заповідного фонду та постійного користувача НПП «Гуцульщина». Такі твердження узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц.

Зазначає, що оскільки рішення Городянської сільської ради про надання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та Державний акт №ІФ-08-12-30095 взагалі не видавались, є підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки від 07.09.2023 у Державному земельному кадастрі відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ч. 13 ст. 79-1 ЗК України.

Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник Івано-Франківської обласної державної адміністрації подав додаткові пояснення, в яких зазначає, що факт віднесення земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_1 до земель природно-заповідного фонду, які перебувають у постійному користуванні НПП «Гуцульщина», підтверджується інформацією вказаного НПП та картографічними матеріалами(копія планшету та витягу із планшету містяться в додатках до позову). Відтак, земельна ділянка площею 0,9870 га із кадастровим номером :18:001:0002, яка розташована у с. Город Косівського району, не може перебувати у приватній власності. Порушення встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у державній та комунальній власності, спричиняють шкоду державі, а відтак, необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою в забезпеченні належної охорони землям природно-заповідного фонду, в тому числі і спірній земельній ділянці, яка входить у межі НПП «Гуцульщина». Неправомірне встановлення такій земельній ділянці цільового призначення «для ведення особистого селянського господарства» не впливає на її обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості її дійсного використання за таким призначенням, оскільки з моменту створення НПП «Гуцульщина» його територія має статус природно-заповідного фонду, і її правовий режим та цілі призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта. Верховний Суд у справах №910/2323/18 від 07.10.2020, №734/1560/20 від 15.02.2023 дійшов висновку, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним. Невиділення земель НПП «Гуцульщина» в натурі (на місцевості) не спростовує статусу земель природно-заповідного фонду, що обумовлює їх особливий режим використання.

Розпорядження земельними ділянками державної власності природно-заповідного призначення на цей час покладено на Івано-Франківську ОДА. Тому держава в особі Івано-Франківську ОД(В)А позбавлена права користуванні і розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності природно-заповідного призначення як національного надбання та складової системи природних територій та об`єктів, які перебувають під особливою охороною.

Просить задовольнити апеляційну скаргу прокуратури.

Відзив представника ОСОБА_1 адвоката Беньковського Володимира Андрійовича на апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури повернуто без розгляду ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 липня 2025 року.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор Чорнописька Г.О. в залі суду доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представники Івано-Франківської обласної державної адміністрації Ігнатенко О.Ю. поза межами приміщення суду в режимі відеоконференції та Національного природного парку «Гуцульщина» - Циканюк М.П. в залі суду доводи апеляційної скарги підтримали.

Представники Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися. Від ОСОБА_1 вдруге після її представника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку зі станом здоров`я, без підтвердження належними доказами. Крім того, суд враховує можливість представника відповідача представляти її інтереси в суді, в тому числі в режимі відеоконференції.

З урахуванням викладеного, положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності неприбулих учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представника Івано-Франківської обласної державної адміністрації, представника НПП «Гуцульщина», дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 12.04.1995 ІФ-08-12-30095 ОСОБА_1 на підставі рішення Городянської сільської Ради народних депутатів від 12.12.1993 №148 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,9870 га в межах згідно з планом, розташовану на території с. Город Косівського району, для ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №087 (т. 1, а.с. 42-43).

24.08.2023 здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,9870 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :18:001:0002, розташованої в с. Город Косівського району Івано-Франківської області, на підставі Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 20.07.2023, про що свідчить Витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 24.08.2023 (т. 1, а.с. 34-35).

Указом Президента України від 14.05.2002 №456/2002 створено на території Косівського району Івано-Франківської області Національний природний парк «Гуцульщина» і підпорядковано його Міністерству екології та природних ресурсів України. Установлено площу земель НПП «Гуцульщина» 32271 га, в тому числі 7606 га земель, що мають бути надані йому в постійне користування, та 24665 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів (додатки №1 та №2). Зокрема, по Косівському лісництву надано у постійне користування НПП «Гуцульщина» 1675 га, а без вилучення 2392 га (т. 1, а.с. 49-52). Актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 23.08.2002 передано НПП «Гуцульщина» по Кутському ДЛГ лісовий фонд загальною площею 21562 га, по Косівському районному підприємству «Райагроліс» лісовий фонд площею 10709 га (т. 1, а.с. 53-55).

Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №440 від 05.10.2010 затверджено Проект організації території Національного природного парку «Гуцульщина», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів, що додається, який включає в себе Планшет №2 Косівського ПНДВ (т. 1, а.с. 56, 57).

Згідно копії листа НПП «Гуцульщина» №640/9 від 19.10.2023 межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Територія кварталу 18 Косівського ПНДВ, де знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :18:001:0002, включена в проект створення НПП «Гуцульщина» і відноситься до природно-заповідного фонду України. Також в Проект організації території НПП «Гуцульщина» включені і матеріали лісовпорядкування, які були розроблені Львівською державною лісовпорядною експедицією. А згідно п. 5 розділу VIII Прикінцевих положень Лісового кодексу України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (планшет №2, що додається) (т. 1, а.с. 47-48).

У рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000007 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, встановлено, що у ході вивчення даних земельного кадастру України виявлено факт незаконної приватизації земельних ділянок, в тому числі кадастровий номер :18:001:0002, площею 0,9870 га для ведення особистого селянського господарства с. Город Косівського району Івано-Франківської області (т. 1, а.с. 28-29).

Так, відповідно до відповіді Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області №10-9-0.331-2022/0/2-24 від 15.04.2024 в Головному управлінні інформація щодо бланків державних актів серії ІФ-08-12-30095 відсутня. За інформацією, наданою відділами №№1-6 управління надання адміністративних послуг Головного управління встановлено, що згідно наявних у Відділі Книг записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, архівних примірників державних актів станом на 31.12.2012 державні акти серії ІФ-08-12-30095 відсутні (т. 1, а.с. 45).

Згідно відповіді Архівного відділу Косівської РДА №В-11 від 23.10.2023 у справі сесій Городянської сільської ради за 1993 рік не виявлено сесії, датованої 12.12.1993 (т. 1,а.с. 46).

Згідно Протоколу огляду книги реєстрації державних актів від 24.11.2023 відомостей, які б свідчили про реєстрацію державного акту серії ІФ-08-12-30095 від 12.04.1995, виданого на право приватної власності на землю ОСОБА_1 , площею 0,9870 га в с. Город Косівського району не виявлено (т. 1, а.с. 58-59).

Згідно Протоколу огляду погосподарських книг 1-6 за 1991-1995 роки від 13.02.2024 будь-яких відомостей про перебування у власності чи користуванні ОСОБА_1 земельних ділянок немає, в погосподарських книгах взагалі відсутнє таке прізвище (т. 1, а.с. 60).

Згідно Протоколу огляду протоколів 5-9 сесій 21 скликання за 1993 рік від 01.02.2024 відсутні відомості про прийняття Городянською сільською Радою народних депутатів рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 , площею 0,9870 га в с. Город Косівського району, на підставі рішення №148 від 12.12.1993. Таке рішення у книзі протоколів відсутнє, а також взагалі відсутні будь-які відомості про таку сесію. В книзі наявна сесія, в якій містяться відомості про інше рішення (т. 1, а.с. 63-66).

З приводу вищезазначеного Косівська окружна прокуратура Івано-Франківської області 06.03.2024 звернулася до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (т. 1, а.с. 67-68), яке листом від 15.03.2024 надало відповідь щодо повноважень органів прокуратури для можливості представництва інтересів держави та повідомило, що у разі відкриття провадження у відповідній судовій справі Міндовкіллям буде надано обґрунтовану позицію відповідно до норм законодавства (т. 1, а.с. 69).

Також Косівська окружна прокуратура Івано-Франківської області 06.03.2024 звернулася до Івано-Франківської ОДА щодо порушень вимог природоохоронного законодавства та вжиття заходів щодо повернення земельної ділянки у розпорядження держави (т. 1, а.с. 70-72). У відповідь Івано-Франківська ОДА листом від 25.03.2024 повідомила, що не заперечує з приводу здійснення прокурором заходів представництва в суді законних інтересів держави (т. 1, а.с. 73-74).

Згідно копії листа НПП «Гуцульщина» №151/9 від 15.03.2024 у жовтні 2023 року представники Косівського відділу поліції повідомили НПП «Гуцульщина», що на території парку в с. Город було виявлено, зокрема, земельну ділянку з кадастровим номером :18:001:0002, яка не висвічувалася на Кадастровій карті України. Постановою слідчого було залучено представників НПП «Гуцульщина» до проведення судової земельно-технічної експертизи такої земельної ділянки, та було встановлено, що ділянка з кадастровим номером :18:001:0002 знаходиться в кварталі 18 Косівського ПНДВ. На території, де за свідченнями поліції знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :18:001:0002, не було ніяких межових знаків та власником не проводилася ніяка господарська діяльність. Працівники НПП «Гуцульщина» надали поліції всі необхідні документи, що підтверджують належність такої ділянки до природно-заповідного фонду НПП «Гуцульщина» (т. 1, а.с. 77-78).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка відповідачці була передана у приватну власність згідно вимог чинного на той час земельного законодавства. Натомість, позивачами не доведено належними та допустимими доказами незаконність формування спірної земельної ділянки та її державної реєстрації і набуття в приватну власність відповідачкою ОСОБА_1 . Відсутні правоустановчі документи щодо користування земельними ділянками НПП «Гуцульщина»; обвинувальний акт у кримінальному провадженні не складався і до суду не направлявся; відсутня і експертиза щодо встановлення місцезнаходження вказаної земельної ділянки та встановлення її меж. Під час судового розгляду прокурором не наведеного належного обґрунтування підставності представництва інтересів держави при зверненні з даним позовом до суду. Також прокурором не наведено підстав для поновлення строку позовної давності.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628.1475.19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753.8671.21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 167, частиною першою статті 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Однак, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частини третя, четверта статті 56 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на момент звернення прокурора з позовом у цій справі) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) зазначено, що на відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. Інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16 (провадження №12-88гс19), пункт 62). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19), пункт 71).

Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.

Виходячи з викладеного, Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства (пункт 8.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20 (провадження №12-20гс21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20 (провадження №12-20гс21) зазначено, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ в частині таких вимог.

Згідно вимог ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

У справі, що переглядається, в травні 2024 року прокурор звернувся в суд з позовом в інтересах держави в особі, у тому числі, НПП «Гуцульщина». Згідно з відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань НПП «Гуцульщина» є юридичною особою (державною організацією, установою, закладом), тобто, не є державним органом.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у частині розгляду по суті позову прокурора, поданого в інтересах НПП «Гуцульщина» із залишенням позову без розгляду в зазначеній частині відповідно до пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Схожі висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі №621/1372/20 (провадження №61-3877св24).

Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що прокурором не наведеного належного обґрунтування підставності представництва інтересів держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації при зверненні до суду з цим позовом.

Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала в постановах від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18, від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17, від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19, від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20, від 20 червня 2023 року у справі №633/408/18, від 21 червня 2023 року у справі №905/1907/21, від 05 липня 2023 року у справі №912/2797/21, від 08 листопада 2023 року у справі №607/15052/16-ц.

Визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутися спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язку вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Тобто суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункти 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на її попередні висновки про те, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо(див. постанову від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (пункти 38-40)).

Отже, бездіяльністю компетентного органу щодо захисту прав та інтересів держави чи територіальної громади є невжиття ним заходів для такого захисту протягом розумного строку після того, як йому стало або повинно було стати відомо про можливе порушення зазначених прав або інтересів. Питання про те, який строк вважати розумним, суд має вирішувати у кожному випадку з огляду на конкретну конфліктну ситуацію.

Матеріалами справи підтверджено факт попереднього звернення прокурора до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та до Івано-Франківської обласної державної адміністрації з вимогами вжити заходи щодо захисту інтересів держави 06.03.2024 (т. 1, а.с. 67-68, 70-72).

У відповідь листом від 15.03.2024 Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України зазначило про повноваження органів прокуратури для можливості представництва інтересів держави та повідомило, що у разі відкриття провадження у відповідній судовій справі Міндовкіллям буде надано обґрунтовану позицію відповідно до норм законодавства (т. 1, а.с. 69).

Івано-Франківська ОДА в листі від 25.03.2024 посилалася на відсутність необхідної інформації про вказаний предмет та зазначила про готовність підтримати позов прокурора (т. 1, а.с. 73-74).

З цим позовом до суду прокурор звернувся 28.05.2024.

Таким чином, оскільки зазначені органи протягом двох місяців не вчинили жодних дій зі звернення до суду, більше того, зазначили про відсутність наміру самостійно подавати позов, прокурор діяв в межах повноважень щодо усунення порушення інтересів держави.

Вказані обставини підтверджують підстави для представництва інтересів держави прокурором у цій справі, а також дотримання прокурором порядку, визначеного у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Прокурор, подавши такий позов, у позовній заяві обґрунтував, що захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах не здійснює неналежним чином суб`єкт владних повноважень (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на його переконання, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за обставин цієї справи, наявності суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки державі, зокрема підвищеного суспільного інтересу до збереження майна держави, прокурор мав право звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів (див.: подібні висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 (провадження №14-206цс21)).

Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не мав підстав вважати неналежним звернення прокурора до суду з цим позовом інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Схожі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі №676/76/22 (провадження №61-10188св24).

По суті вимог апеляційний суд зазначає наступне.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (провадження №14-473цс18, абзац п`ятий пункту 143).

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Указом Президента України від 14.05.2002 №456/2002 з метою збереження, відтворення та раціонального використання типових і унікальних природних комплексів Покутських Карпат, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення створено на території Косівського району Івано-Франківської області Національний природний парк «Гуцульщина».

Відповідно до ст. 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

Статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (тут і надалі, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на землях природоохоронного та історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Згідно ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

Рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України (ч. 1 ст. 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

Порядок відведення земельних ділянок природним заповідникам, біосферним заповідникам, національним природним паркам, регіональним ландшафтним паркам, а також ботанічним садам, дендрологічним паркам, зоологічним паркам визначається Земельним Кодексом України (ч. 4 ст. 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

Заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва й інші території та об`єкти природно-заповідного фонду, які створюються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання (ч. 5 ст. 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктами «а», «в» частини 3 статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Частина перша статті 150 ЗК України (п. «г») відносить до особливо цінних земель, зокрема, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.

Припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пункті «г» частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України (ч. 2 ст. 150 ЗК України).

У справі, що переглядається, встановлено, що відповідно до указу Президента України від 14.05.2002 №456/2002 «Про створення національного природного парку «Гуцульщина» установлено площу земель НПП «Гуцульщина» 32271 га, в тому числі 7606 га земель, що мають бути надані йому в постійне користування, та 24665 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів (додатки №1 та №2). Зокрема, по Косівському лісництву надано у постійне користування НПП «Гуцульщина» 1675 га, а без вилучення 2392 га (т. 1, а.с. 49-52).

Актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 23.08.2002 передано НПП «Гуцульщина» по Кутському ДЛГ лісовий фонд загальною площею 21562 га, по Косівському районному підприємству «Райагроліс» лісовий фонд площею 10709 га (т. 1, а.с. 53-55).

Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №440 від 05.10.2010 затверджено Проект організації території НПП «Гуцульщина», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів (т. 1, а.с. 56).

Згідно інформації, наданої НПП «Гуцульщина» за №640/9 19.10.2023, територія кварталу 18 Косівського ПНДВ, де знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :18:001:0002, включена в Проект створення НПП «Гуцульщина» і відноситься до природно-заповідного фонду України (т. 1, а.с. 47-48).

А згідно інформації, наданої НПП «Гуцульщина» за №151/9 15.03.2024 постановою слідчого було залучено представників НПП «Гуцульщина» до проведення судової земельно-технічної експертизи такої земельної ділянки, та було встановлено, що ділянка з кадастровим номером :18:001:0002 знаходиться в кварталі 18 Косівського ПНДВ; на її території не було межових знаків та власником не проводилася ніяка господарська діяльність (т. 1, а.с. 77-78).

Наведене підтверджується також планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (планшет №2 лісовпорядкування 2004 р., НПП «Гуцульщина», Косівське ПНДВ (т. 1, а.с. 57), витяг з планшету №2 межі земельної ділянки № НОМЕР_1 (квартал 18, виділ №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 )) (т. 1, а.с. 44).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме, національного природного парку «Гуцульщина», а твердження місцевого суду про те, що в матеріалах справи відсутні дані, що така територія належить до земель природно-заповідного фонду, не відповідають дійсності.

Той факт, що погодження меж між НПП «Гуцульщина» та с. Город на цей час не проведено, землі НПП «Гуцульщина» не виділені в натурі (на місцевості) відповідно до порядку, передбаченого Земельним кодексом України, не спростовує статусу земель природно-заповідного фонду, що обумовлює їх особливий режим використання.

Відповідно ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

При цьому, Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №440 від 05.10.2010 було затверджено Проект організації території НПП «Гуцульщина», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів (т. 1, а.с. 56). І вищевказаними доказами підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером :18:001:0002 включена в Проект створення НПП «Гуцульщина» і відноситься до природно-заповідного фонду України.

У постанові від 02.04.2024 у справі №904/917/23 Верховний Суд сформулював висновок, відповідно до якого незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №910/2323/18.

Також не спростовують вказаного статусу таких земель і посилання суду на виникнення конфліктної ситуації між суб`єктами господарювання та органами місцевого самоврядування щодо території парку.

А з огляду на те, що до НПП «Гуцульщина» по Косівському районі передавалися землі саме лісового фонду, безпідставні і посилання на те, що спірна земельна ділянка не відносилася і не межувала із землями лісового фонду.

Отже, така ділянка не могла бути передана у приватну власність фізичній особі.

Матеріалами справи підтверджено як відсутність сесії Городянської сільської ради за 12.12.1993 про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,9870 га в с. Город Косівського району, так і відсутність інформації щодо видачі і реєстрації державного акту серії ІФ-08-12-30095 від 12.04.1995 на право приватної власності на землю ОСОБА_1 .

При цьому, посилання відповідача і суду на те, що на даний час ще триває досудове розслідування кримінального провадження №0000007 від 14.09.2023 за ч. 1 ст. 366 КК України, обвинувальний акт ще не складався та до суду не направлявся, не можуть свідчити про неможливість суду оцінити надані прокурором докази, які вказують на те, що спірна земельна ділянка вибула із власності органу місцевого самоврядування на підставі документів, які не приймалися у встановленому законом порядку, та що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

З огляду на викладене, висновок місцевого суду про те, що вказана земельна ділянка відповідачці була передана у приватну власність згідно вимог земельного законодавства, є безпідставним.

Спірна земельна ділянка з кадастровим номером :18:001:0002 знаходиться в межах території НПП «Гуцульщина», на землях природно-заповідного фонду та не підлягає передачі з державної власності у приватну. Ведення особистого селянського господарства на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням НПП «Гуцульщина», оскільки може перешкоджати збереженню національного парку в природному стані як унікального природного комплексу.

Таким чином, наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового про задоволення позову в частині вимог керівника Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Безпідставними є і посилання суду на те, що прокурором не наведено підстав для поновлення строку позовної давності.

У постанові від 20 червня 2023 року в справі №554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

А негаторний позов про повернення земельної ділянки може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки і на таку вимогу не поширюється позовна давність (постанова Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі №676/76/22 (провадження №61-10188св24)).

Враховуючи наведене, право власності держави на спірну земельну ділянку природно-заповідного фонду, як зазначає прокурор, має бути захищено у спосіб повернення земельної ділянки.

У свою чергу, державна реєстрація спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі як ділянки для ведення особистого селянського господарства перешкоджає позивачу повернути таку на користь держави як частину земельної ділянки природно-заповідного фонду, що перебуває у постійному користуванні НПП «Гуцульщина».

Відтак, з урахуванням змісту права, за захистом якого звернувся позивач, а також характеру його порушення, ефективним та належним способом захисту порушеного права є скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та усунення перешкод у здійсненні Івано-Франківською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження цією земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути таку на користь держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Національного природного парку «Гуцульщина».

Таке переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти «а» і «б» частини першої статті 91, пункти «а» і «б» частини першої статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункт 127), від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 117)).

З огляду на вказане, у втручанні держави у право мирного володіння спірною земельною ділянкою природно-заповідного фонду є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами.

Контроль за використанням земельних ділянок природно-заповідного фонду є важливим для суспільства загалом і для територіальної громади зокрема. Загальний інтерес у контролі за використанням спірної земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації, безумовно, переважає приватний інтерес однієї особи щодо земельної ділянки, отриманої з метою, що прямо суперечить закону.

Відповідач могла і повинна була розуміти, що спірна ділянка належить до земель лісового фонду, передана до природно-заповідного фонду і її отримання у власність для ведення особистого селянського господарства є неможливим в силу імперативних вимог законодавства України.

Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, з відповідача ОСОБА_1 на користь Івано-Франківської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 15140 грн. 00 коп. за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 24 квітня 2025 року в частині позовних вимог керівника Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Національного природного парку «Гуцульщина» скасувати, а позов прокурора у цій частині залишити без розгляду.

Рішення Косівського районного суду від 24 квітня 2025 року в частині позовних вимог керівника Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації скасувати, ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Позовні вимоги керівника Косівської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні Івано-Франківською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,9870 га із кадастровим номером :18:001:0002, яка розташована у с. Город Косівського району Івано-Франківської області, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути таку на користь держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Національного природного парку «Гуцульщина».

Скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,9870 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :18:001:0002, дата державної реєстрації: 24.08.2023, виключивши відповідні відомості з Державного земельного кадастру.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 15140 грн. 00 коп. за подання позову та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2025 року.