П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року м. Київ

Справа №760/11064/24

Провадження: № 22-ц/824/14019/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва 14 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Верещінської І. В.,

у справі за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 29.03.2018 року Державна архітектурно-будівельна інспекція у місті Києві зареєструвала повідомлення про початок виконання будівельних робіт № 18 за адресою: АДРЕСА_1 . Об`єктом визначено будівництво житлового будинку (садибного типу), клас наслідків - СС1. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з 03.04.2017 земельна ділянка з кадастровим номером :72:169:0023 належить на праві власності відповідачу. Підставою для державної реєстрації права власності є договір купівлі-продажу, серія та номер: 456, виданий 03.04.2017. Ураховуючи те, що будівельні роботи житлового будинку розпочались у 2018 році, станом на 01.01.2020 вказаний об`єкт не було введено в експлуатацію та договір про сплату пайової участі не було укладено, на відповідача було покладено обов`язок звернутись до Департаменту економіки та інвестицій із заявою про визначення розміру пайової участі протягом 10 днів після 01.01.2020, проте, відповідачка свій обов`язок не виконала, чим порушила вимоги підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 «Прикінцевих та Перехідних положень» Закону. Отже, відповідачка не виконала покладені на неї обов`язки, а саме: протягом встановленого строку не звернулась до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі та до прийняття об`єкта в експлуатацію не сплатила пайовий внесок. Так, законодавцем передбачено обов`язок відповідача сплатити пайовий внесок на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва у розмірі 204 183,76 грн., однак відповідачка умисно ухиляється від виконання цього обов`язку. У зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача пайовий внесок на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва у даному розмірі та стягнути судові витрати.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року позов Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської радизадоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в рахунок стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі (внеску) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Києва щодо об`єкту будівництва - будинку АДРЕСА_1 у розмірі 125 390 грн 22 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) судовий збір у розмірі 1 504 грн 67 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд неповно з`ясував обставини справи, а саме не врахував, що будівництво об`єкта розпочато у 2018 році, коли діяла ст. 40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», але ще до введення об`єкта в експлуатацію ця норма була скасована (з 01.01.2020). Суд неправильно застосував норми матеріального права, оскільки з моменту виключення ст. 40 Закону обов`язок сплачувати пайову участь відпав, та визнав недоведені обставини встановленими, стягнувши кошти, хоча у відповідача вже не було законного зобов`язання їх платити.

Висновки суду не відповідають фактичним обставинам - станом на 01.01.2020 об`єкт ще не був введений в експлуатацію, тому зобов`язання щодо сплати пайової участі не виникло. При цьому, посилалась на практику Верховного Суду (постанови від 30.07.2022 у справі №909/1143/19, від 04.02.2022 у справі №909/1135/19), яка підтверджує, що після скасування ст. 40 Закону вимоги щодо пайової участі втратили чинність.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради Шевченко І. Є. зазначила, що суд першої інстанції правильно застосував норми права, - обов`язок сплати пайової участі для об`єктів, розпочатих до 2020 року, але не введених в експлуатацію станом на 01.01.2020, передбачений «Прикінцевими та перехідними положеннями» Закону №132-IX. При цьому, не скасовано сам обов`язок сплати, а лише форму (укладання договору). Внесок треба було сплатити грошовими коштами до введення об`єкта в експлуатацію.

Посилається на практику Верховного Суду (постанови від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22 тощо), де роз`яснено, що: замовники, які почали будівництво до 2020 року і не сплатили пайовий внесок, зобов`язані були зробити це після 01.01.2020; відсутність договору не усуває зобов`язання сплатити пайову участь (позиція Великої Палати ВС від 14.12.2021 у справі №643/21744/19).

Вказує, що скаржниця неправильно застосовує практику Верховного Суду, бо у справах №909/1143/19 та №909/1135/19 розглядалося питання укладення договору, тоді як у цій справі - стягнення безпідставно збережених коштів.

В судовому засіданні адвокат Старінський О. С. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав.

Представник Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради Шевченко І. Є. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необґрунтованими.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 березня 2018 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією у м. Києві зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № 18 за адресою: АДРЕСА_1 .

Будівництво здійснювалося на земельній ділянці з кадастровим номером :72:169:0023, право власності на яку належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 03 квітня 2017 року.

Згідно з поданими матеріалами, відповідач розпочав будівництво житлового будинку у квітні 2017 року. Об`єктом будівництва визначено індивідуальний (садибний) житловий будинок з класом наслідків (відповідальності) СС1.

Після завершення будівництва позивач подав до Державної архітектурно-будівельної інспекції декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яку зареєстровано 11 травня 2021 року за № КВ71.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що на відповідача, як замовника будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , поширювався обов`язок взяти участь у створенні та розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури міста Києва. Суд зазначив, що відповідно до положень статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у редакції, чинній на момент початку будівництва (2018 рік), замовник зобов`язаний перерахувати до місцевого бюджету кошти пайової участі до введення об`єкта в експлуатацію. При цьому, хоча з 01.01.2020 вказана стаття була виключена, однак перехідними положеннями Закону України від 20.09.2019 №132-IX передбачено збереження такого обов`язку для об`єктів, що не були введені в експлуатацію станом на зазначену дату, і щодо яких не укладено договорів про сплату пайової участі. З огляду на те, що будинок був введений в експлуатацію лише у травні 2021 року, а відповідач не сплатив передбачених законом коштів, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів пайової участі. Водночас, суд врахував подані сторонами докази та розрахунки, перевірив їх правильність і дійшов висновку про часткове задоволення позову в розмірі 125 390 грн 22 коп., відмовивши у задоволенні решти вимог як недоведених.

Перевіряючи висновки суду щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідачки заявлених безпідставно збережених коштів відповідно до статті 1212 ЦК України. в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI).

За статтею 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин була чинною стаття 40 Закону № 3038-VI, відповідно до частини другої якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, убачається, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому, укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження № 12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц (провадження № 14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження № 12-34гс21).

За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

Разом із тим 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.

Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта.

Відповідно до підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

Верховний Суд у постановах від 13 грудня 2022 року у справі № 910/21307/21, від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21 виснував, що законодавець під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 цього Закону на підставі Закону № 132-ІХ) чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: договори пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року на підставі вимог статті 40 Закону № 3038-VI, залишались дійсними та підлягали повному виконанню і після виключення вказаної статті (абзац перший пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними.

Разом із тим, якщо станом на 01 січня 2020 року такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01 січня 2020 року встановлений статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-ІХ. Зокрема абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва.

Отже, набуття чинності 01 січня 2020 року Законом № 132-IX, яким статтю 40 Закону № 3038-VI виключено, не скасовує обов`язку по сплаті пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 червня 2025 року у cправі № 911/1654/24.

Крім того, слід зазначити, що Верховний Суд у своїх постановах від 22 травня 2025 року у справі № 910/6176/24, від 20 травня 2025 року у справі № 915/476/24, від 19 лютого 2025 року у справі № 903/468/24, від 17 квітня 2025 року у справі № 911/65/24, від 07 вересня 2023 року у справі № 916/2709/22, від 15 серпня 2024 року у справі № 914/2145/23, від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21 неодноразово зазначав про те, що передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем, зокрема, для об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені.

Відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості

Як встановив суд першої інстанції і учасниками справи не заперечувалося, договір про сплату коштів пайової участі між Київською міською радою та ОСОБА_1 не укладався.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19, розглядаючи питання пайової участі забудовника у розвитку інфраструктури населеного пункту та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, також зауважила, що:

- «у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України;

- у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування».

Зміст оскаржуваного рішення свідчить, що судами попередніх інстанцій встановлено, що з березня 2018 року позивачем розпочато будівництво житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером :72:169:0023, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Після завершення будівництва позивач подав до Державної архітектурно-будівельної інспекції декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яку було зареєстровано 11 травня 2021 року за № КВ71. Згідно з цією декларацією, загальна площа будинку становить 405,4 кв. м, об`єкт будівництва введено в експлуатацію у травні 2021 року.

З матеріалів справи також убачається, що відповідачка як замовник будівництва не зверталася до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) із заявою про визначення розміру пайової участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва, а також, не сплачувала відповідні кошти до місцевого бюджету.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідачка, як замовник будівництва, порушила вимоги статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на момент початку будівництва) та підпункту 3 пункту 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України №132-IX від 20.09.2019, якими передбачено обов`язок сплатити пайову участь для об`єктів, не введених в експлуатацію станом на 01.01.2020.

Відтак, наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених коштів пайової участі відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому, перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо визначення такого розміру, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно із підпунктом 5.1.9. розділу V Порядку, розрахунок розміру пайової участі здійснюється відповідно до методики розрахунку пайової участі, визначеної в розділі VI цього Порядку.

Відповідно до підпункту 6.4.3. пункту 6.4 розділу VI Порядку для індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями:

РПУ = S об`єкта х N інд х 2 %, де РПУ - розмір пайової участі об`єкта (грн.);

S об`єкта - загальна площа (крім загальної площі приміщень, визначених в п. 4.2 цього Порядку) об`єкта будівництва або додатково створені площі в результаті реконструкції (кв. м);

N інд - норматив одиниці створеної потужності для індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями, який дорівнює опосередкованій вартості спорудження 1 кв. м будинків садибного типу з госпбудівлями, яка визначена Міністерством розвитку громад та територій України в установленому порядку і діє на дату здійснення розрахунку (грн/ кв. м).

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного суду у справі № 910/6226/23 від 03.12.2024 року, застосування позивачем при здійсненні розрахунку розміру пайової участі на підставі нормативів, які не діяли станом на момент виникнення у відповідача обов`язку на його сплату, прямо суперечить статті 5 ЦК України.

Адже, станом на момент виникнення між сторонами спірних відносин за приписами підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-ІХ було чітко визначено, що пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

Відтак, пайовий внесок замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту має розраховуватися саме на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у замовника будівництва обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли орган місцевого самоврядування дізнався про його несплату замовником, оскільки одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Отже, станом на момент введення об`єкту в експлуатацію 11.05.2021 року, діяв норматив, визначений Наказом Міністерства розвитку громад та території України «Про показники опосередкованої вартості житла за регіонами України» № 311 від 16.12.2020 року.

Згідно наказу Міністерства розвитку громад та території України «Про показники опосередкованої вартості житла за регіонами України» № 311 від 16.12.2020 року норматив одиниці створеної потужності для індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями, який дорівнює опосередкованій вартості спорудження 1 кв. м будинків садибного типу з госпбудівлями становить 15 465.

Отже, розрахунок пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва здійснюється наступним чином.

Загальна площа індивідуального (садибного) житлового будинку становить 389,50 кв. м. Відповідно до встановленого нормативу вартості 1 кв. м - 15 465 грн та ставки пайової участі - 2%, загальна розрахункова сума пайового внеску становить 125 390,22 грн (без ПДВ).

Відтак, розмір пайової участі, що підлягає сплаті відповідачем, складає 125 390,22 грн, і саме ця сума правомірно визначена судом першої інстанції як така, що відповідає вимогам законодавства та чинним нормативам.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про правильність проведеного розрахунку пайової участі, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема встановленим нормативам вартості 1 кв. м площі та ставці пайової участі у розмірі 2%, передбаченій для індивідуальної житлової забудови. Вказаний розрахунок є арифметично вірним, узгоджується з наданими матеріалами справи та підлягає прийняттю судом як належний доказ визначення розміру грошового зобов`язання відповідача.

При цьому, суд першої інстанції слушно взяв до уваги доводи відповідачки про те, що розрахунок не відповідає даті, станом на яку він повинен був бути зроблений (розраховує вартість, за нормативом одиниці створеної потужності для індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями, який визначений Наказом міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України».

Водночас, доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача обов`язку сплачувати пайову участь у зв`язку зі скасуванням статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не заслуговують на увагу та є безпідставними. Адже, зобов`язання зі сплати пайової участі виникає не з моменту введення об`єкта в експлуатацію, а з моменту укладення відповідного договору або з факту завершення будівництва, якщо замовник ухилявся від виконання обов`язку укласти такий договір. Цей правовий висновок неодноразово підтверджувався судовою практикою, зокрема, постановами Верховного Суду, відповідно до яких скасування статті 40 Закону не має зворотної дії у часі та не звільняє замовників від виконання обов`язків, що виникли під час дії цієї норми.

Крім того, на час початку будівництва, у 2018 році, стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» була чинною і прямо покладала на замовників обов`язок брати участь у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури населених пунктів шляхом сплати відповідного пайового внеску. Сам факт того, що згодом (з 01.01.2020) ця норма була виключена, не усуває правових наслідків, які настали за період її дії, і не може бути підставою для звільнення відповідача від виконання грошового зобов`язання, яке виникло під час будівництва об`єкта.

При цьому, посилання скаржниці на окремі постанови Верховного Суду не стосуються аналогічних фактичних обставин. У згаданих справах суди розглядали випадки, коли зобов`язання зі сплати пайової участі не виникло взагалі, оскільки не було укладено договору та не вчинено дій, що породжують таке зобов`язання до моменту виключення статті 40. В той час як у даній справі наявні докази того, що позивачем розпочато будівництво, а у відповідачки був обов`язок укласти договір про пайову участь і здійснити відповідну сплату.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив наявність у відповідача зобов`язання зі сплати пайової участі та правомірно визначив розмір такого внеску. Скасування статті 40 Закону не має ретроспективної дії і не впливає на правовідносини, що виникли до набрання чинності змінами, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є надуманими та спрямованими на ухилення від виконання законного обов`язку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура