РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 949/432/24

Провадження № 22-ц/4815/943/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Хлуд І.П.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Богельського Ігора Володимировича на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 квітня 2025 року, ухвалене в складі судді Оборонової І.В., повний текст якого складено 10.04.2025 року у справі № 949/432/24 ,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна в натурі між співвласникам.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15 лютого 1995 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням суду від 11 січня 2020 року. 17 травня 2001 року на підставі договору дарування сторони набули у власність житловий будинок з належними до нього господарськими приміщеннями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний будинок розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:008:0336 площею 0,0624 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності, по частки кожному. Відтак, спірне нерухоме майно (будинок) перебуває у спільній сумісній власності, а земельна ділянка у спільній частковій власності.

Згоди про поділ спільного майна між сторонами не досягнуто. Позивач вважав, що зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності та підлягає поділу.

Серед запропонованих експертом варіантів найприйнятнішим і найдоцільнішим позивачка вважає Другий варіант (Додаток №5), Висновку експерта від 09.01.2024 року №47/23, оскільки цей варіант поділу враховує фактичний усталений порядок володіння та користування спірним домоволодінням, який склався та існував між сторонами протягом тривалого періоду часу. Також позивачка вказує, що вона не заперечує проти виділення їй частки, що запропонована у зазначеному варіанті другому співвласнику, а саме частку (54/100) нерухомого майна з приміщеннями зазначеними у вказаному варіанті поділу та частину земельної ділянки, площею 0,0366га (366, 0 кв.м.) та сплатити відповідачу компенсацію за різницю у площі у грошовому еквіваленті 8 515 гривень.

Просила суд про задоволення позову.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна в натурі між співвласниками задоволено.

Проведено поділ в натурі житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виділу в натурі в окремі об`єкти нерухомого майна належні співвласникам домоволодіння частки, а саме:

- ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , виділити у власність частку (54/100), а саме: коридор 1-1, площею 4,7 кв.м., житлову 1-2, площею 11,7 (11,3) кв.м., житлову 1-3, площею 13,7 кв.м., загальною площею приміщень - 30,1 (29,7) кв.м., в тому числі житловою - 25,4 (25,00) кв.м., вхідний ганок «а1», гараж «Г1», господарську будівлю «Д1» з мансардою «Мн/Д1», огорожу №1 та замощення І, в цілу ідеальну частку, як об`єкт нерухомого майна, згідно з варіантом поділу земельної ділянки відповідно до варіанту №2 (відповідь на запитання №3, додаток №5), Висновку судового експерта за результатами судового інженерно-технічного дослідження №47/23 від 09 січня 2024 року, що позначено на плані жовтим кольором, припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно.

- ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , виділити у власність частку (46/100), а саме : кухню 1-7 площею 6,7 кв.м., санвузол 1-6, площею 6,2 кв.м., житлову 1-4, площею 9.3 (8,9) кв.м., вітальню 1-5, площею 11,5 кв.м., загальною площею приміщень - 33,7 (33,3) кв.м., в тому числі житловою - 20,8 (20,4) кв.м.; сарай (майстерню) «в1» сарай (погріб) «В», сарай «Б», навіс «б», вбиральню «Е», огорожу №2, в цілу ідеальну частку, як об`єкт нерухомого майна, згідно з варіантом поділу земельної ділянки, відповідно до варіанту №2 (відповідь на запитання №3, додаток №5), Висновку судового експерта за результатами судового інженерно-технічного дослідження №47/23 від 09 січня 2024 року, що позначено на плані білим кольором, припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно.

Проведено поділ земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :01:008:0336, площею 0,0624 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, шляхом виділу в натурі в окремі об`єкти нерухомого майна належні співвласникам частки, а саме:

- виділено у власність ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , земельну ділянку, площею 0,0366 га (366,0 кв.м.), з геометричними розмірами по периметру за годинниковою стрілкою, починаючи з верхнього кута, по лінії поділу: 0,21; 3,20; 0,80; 3,10; 0,42; 3,61; 3,62; 3,16; 3,79; 3,09; 3,79; 0,30, далі по межі: 12,41; 2,62; 22,25; 17,94м, зображеної білим кольором із зеленим вкрапленням на Плані земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , у масштабі 1:250, з варіантом поділу земельної ділянки (додаток №8); відповідно до варіанту №2 (відповідь на запитання №3) Висновку судового експерта за результатами судового інженерно-технічного дослідження №47/23 від 09 січня 2024 року, припинивши право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

- виділено у власність ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , земельну ділянку, площею 0,0258га (258,0 кв.м.), з геометричними розмірами по периметру за годинниковою стрілкою, починаючи з верхнього кута, по межі: 25,72; 0,43; 3,85; 1,51; 8,11, далі по лінії поділу: 0,30; 3,79; 3,09; 3,79; 3,16; 3,62; 3,61; 0,42; 0,80; 3,20; 0,21, далі по межі: 7,55м, зображеної білим кольором з рожевим вкрапленням, на Плані земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , у масштабі 1:250, з варіантом поділу земельної ділянки (додаток №8) відповідно до варіанту №2 (відповідь на запитання №3) Висновку судового експерта за результатами судового інженерно-технічного дослідження №47/23 від 09 січня 2024 року, припинивши право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію у грошовому еквіваленті 8 515,00 грн. (вісім тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень) за різницю у площі земельної ділянки 0,0054га (54 кв.м).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , витрати по оплаті проведення інженерно-технічної експертизи в сумі 17208,00 грн. (сімнадцять тисяч двісті вісім гривень) та судового збору в сумі 7362,44 грн. (сім тисяч триста шістдесят дві гривні 44 коп.)

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що прибудова «а», яка складається із трьох житлових кімнат і вітальні, третій сарай, гараж та господарська будівля з мансардою, які були включені у розроблені судовим експертом варіанти поділу, не включені в складові житлового будинку, на який зареєстроване право власності, а отже є самочинним будівництвом, а тому не підлягають поділу (виділу). Вказує, що право власності на складові частини будинковолодіння не виникло, оскільки право власності на реконструйований об`єкт не було зареєстровано у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а відтак він не став належним об`єктом щодо якого можливо було проводити поділ.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що сторони перебували в шлюбі з 15 лютого 1995 року по 11 січня 2020 року.

На підставі договору дарування від 17 травня 2001 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Мелех О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2923, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли у дар житловий будинок з належними до нього господарськими приміщеннями, який розташований по АДРЕСА_1 .

Зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 0:01:008:0336, площею 0,0624 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.19).

В період шлюбу на вказаній вище земельній ділянці у 2012 сторонами було здійснено самовільну реконструкцію житлового будинку та будівництво гаража «Г1», господарської будівлі «Д1» з мансардою «МнД1»

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №249940093 від 25 березня 2021 року, вказаний житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Загальна площа будинку становить 43.8 кв.м, житлова площа 34.2 кв.м, матеріали стін: Дерево. Згідно технічного паспорту А-1 - Житловий будинок, а - Сіни, а1 - Вх.ганок, Б - Сарай, В - Льох, в - Сарай, Г - Вбиральня, №1 - Огорожа, №2 Огорожа. Дата реєстрації права власності 16.03.2020 року. Підстава для державної реєстрації: договір дарування від 15.05.2001, технічний паспорт виданий 11.12.1997; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу)(а.с.17-18).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2024 року № 401102836, 16 березня 2020 року, державним реєстратором Туменської сільської ради Дубровицького району Рівненської області Родзін С.А., проведено державну перереєстрацію права власності на спірний житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями, об`єкт житлової нерухомості. Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 63, житлова площа (кв.м): 45.4, Опис: А-1 - Житловий будинок, а - Сіни, а1 - Вх.ганок, Б - Сарай, б-навіс; В - Сарай, в -Сарай, Г -гараж, Д1/Мн- господарська будівля з мансардою; Е- вбиральня: №1 -Огорожа, №2 - Огорожа. №3 ворота з хвірткою: І -вимощення . Вид спільної власності: спільна сумісна, власники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.03.2020 року. Документи подані для реєстрації договір дарування від 17.05.2001, технічний паспорт від 11.12.1997, витяг з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ; технічний паспорт (витяг з ЄДЕССБ) виданий 03.10.2024. Відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення: реєстр прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 284985, 12.03.2003. (а.с.172).

Вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 25 липня 2023 року становить 1 259 420,00 грн (а.с.81).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

За змістом статей 316, 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 355 та частини першої статті 356 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту вказаних статей випливає, що право кожного із співвласників пов`язується із часткою у праві спільної власності і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

Частиною першою статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 364 ЦК України).

Згідно із статтею 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи із аналізу норм статей 358, 364, 370, 372 ЦК України, можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній сумісній власності є можливим, якщо кожній із сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає рівним часткам співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але із відхиленням від ідеальних часток співвласників, то такий поділ (виділ) можна провести із зміною ідеальної частки і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

У той же час, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість поділу будинку відповідно до часток співвласників. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15-ц, від 11 жовтня 2021 року у справі 607/14338/19-ц, від 01 грудня 2021 року у справі № 688/4007/19, від 09 листопада 2022 року у справі № 592/15122/19 та від 10 липня 2024 року у справі № 752/22726/20.

Установивши, що сторони у справі не досягли згоди щодо виділу в натурі належних їм часток у праві спільної сумісної власності, а також врахувавши висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №47/23 від 09 січня 2024 року, якою встановлено, що виділення часток ОСОБА_1 та ОСОБА_1 у житловому будинку по АДРЕСА_1 , є технічно можливим та надано варіант поділу (виділу) часток, який співпадає з фактичним та таким, що склався між сторонами, порядком користування домоволодіння, що потребує мінімальних додаткових робіт із переобладнання житлового будинку без втручання в несучі конструкції та інженерні системи загального користування, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виділення співвласникам найбільш ізольованих житлових та підсобних приміщень із найменшим відхиленням від ідеальних часток співвласників.

Твердження заявника про те, що домоволодіння не могло бути поділено в натурі, оскільки до його складу входить самочинна реконструкція будинку А-1 та будівництво приміщення гаража «Г1», сарай-майстерні «В» 2003 року забудови, господарської будівлі «Д1» з мансардою «Мн/Д1» 2012 рік забудови, є безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.

Механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів регулює Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (затверджений постановою КМУ від 13.04.2011 року №461).

Відповідно до Наказу від 09.08.2012 N 404 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі - Наказ від 09.08.2012 N 404) до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна були внесені зміни, у відповідності до яких не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків: зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд (незалежно від наявності фундаменту ), навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям полегшеної конструкції, погребів, входів в погреби, підпірних стін, воріт, хвірток, приямків, веранд, тамбурів, нежитлових прибудов, терас, ганків, бань, саун, хлівів, гаражів, літніх кухонь тощо.

При таких обставинах визначені позивачкою у позові будівля гаража «Г1», сарай майстерня «В» 2003 року забудови, господарська будівля «Д1» з мансардою «Мн/Д1» 2012 рік забудови, згідно Наказу від 09.08.2012 N404, з часу набрання вказаним Наказом чинності (з 08 жовтня 2012 року) втратили статус самочинних.

Використання так званої «будівельної амністії» на даний час передбачено Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт» від 13 січня 2015 року № 92-VIII та наказом Мінрегіону № 79 «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт».

Правовий режим «будівельної амністії» визначено «Порядком проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт», затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03липня 2018 року №158 з останніми змінами та доповненнями (далі Порядок).

Цей Порядок, розроблений на виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює процедуру проведення технічного обстеження та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт (далі - об`єкти), а саме: індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 500 квадратних метрів, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 500 квадратних метрів, збудованих у період з 05 серпня 1992 року по 09 квітня 2015 року.

Оформлення будинку по будівельній амністії не потребує отримання будівельного паспорта та/або дозвільних документів на початок виконання будівельних робіт.

Обов`язковим документом, що має бути поданий (інформацію про який має бути зазначена), є технічний паспорт. Важливо, що техпаспорт має бути зареєстрований в ЄДЕССБ (і мати реєстраційний номер наступного формату: TO01:XXXX-XXXX-XXXX-XXXX).

Відповідно до п.5 Порядку технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 500 квадратних метрів включно, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться виконавцем (експертом (інженером) з технічної інвентаризації) під час їх технічної інвентаризації лише за результатами попереднього (візуального) етапу обстеження.

Згідно з п.1. Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №488 технічна інвентаризація проводиться з метою визначення складу, фактичної площі, об`єму, технічного стану та/або змін зазначених характеристик за певний період часу із виготовленням відповідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта).

Власне видача технічного паспорта на такий об`єкт будівництва і є результатом технічної інвентаризації та доказом позитивного технічного обстеження об`єкту нерухомості. В такому разі будь-яких додаткових експертиз проводити не потрібно.

Убачається, що зазначені спірні об`єкти нерухомості реконструйовано/збудовано в період з 2003 по 2012 роки на спеціально відведеній для цього земельній ділянці, тобто в період дії так званої «будівельної амністії», що дає можливість, за спрощеною процедурою, без додаткових експертиз та дозволів, легалізувати вже зведений/ реконструйований житловий будинок, а також прибудови до нього чи господарські споруди поряд з будинком.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що реконструйовано/збудовано спірне будинковолодіння пройшло процедуру державної реєстрації і їх введено в експлуатацію на підставі «будівельної амністії», що унеможливлює визнання таких об`єктів будівництва самочинними відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Витрати за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Богельського Ігора Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 квітня 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 жовтня 2025 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С