РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 564/2435/23

Провадження № 22-ц/4815/877/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Боймиструка С.В.,

суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Хлуд І.П.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Коваль Вероніка Валеріївна, на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 07 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 18 серпня 2016 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмік Ю. Є. за реєстровим № 1157, відповідно до умов якого позичальники отримали від ОСОБА_3 в борг в рівних частинах кожнен, грошові кошти в сумі 2 610 000 грн, що на день укладання цього договору згідно комерційного курсу валют України (1 долар 26.10 грн.) складає 100 000 (сто тисяч) доларів США.

Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору позичальниками буде свідчити про отримання ними усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувались цього питання.

Відповідно до п.2 Договору надана позикодавцем позика є безпроцентною, тобто за користування нею відсотки (плата) не стягуються. Повернення грошей повинно здійснюватися однією сумою, яка має бути передана Позикодавцеві не пізніше 18 серпня 2017 року.

Позивач належним чином виконала взяті на себе договірні зобов`язання згідно п.1 договору, а відповідач отримав 18 серпня 2016 року позику готівкою у розмірі 1 305 000 грн. Відповідач ОСОБА_2 не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення суми позики, в результаті чого на даний час за ним рахується заборгованість на суму 1 305 000 грн.

Підпунктом "в" пункту 2 Договору визначено, що у випадку прострочення повернення суми позики, позичальник зобов`язаний на вимогу позикодавця сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Таким чином, станом на день подання позову заборгованість відповідача за Договором позики від 18 серпня 2016 року становить 2 219 702,90 грн. з яких: 1 305 000 грн. - сума основного боргу, 559 176, 71 грн. - інфляційні витрати; 176 872,19 грн. - 3% річних від простроченої суми; 178 654, 00 грн процентів на рівні облікової ставки НБУ, визначених умовами договору.

Невиконання відповідачем умов договору порушує права позивача, що змусило її звернутись до суду з даним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь заборгованість за Договором позики від 18 серпня 2016 року в загальній сумі 2 219 702,90 грн. з яких: 1 305 000 грн. - сума основного боргу, 559 176, 71 грн. - інфляційні витрати; 176 872,19 грн. - 3% річних від простроченої суми; 178 654, 00 грн процентів на рівні облікової ставки НБУ, визначених умовами договору та судові витрати по справі .

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 07 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Коваль Вероніка Валеріївна, вважає, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильного встановлення обставин справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у позивача відсутній обов`язок надання додаткових розписок, які підтверджують боргове зобов`язання відповідача, оскільки Договір позики і є тим самим борговим документом, про що прямо в ньому зазначено.

Апелянт вважає безпідставними сумніви суду щодо правдивості наведених у позові обставин та достовірності Договору позики через зазначення в ньому пункту про передання грошових коштів до його підписання, оскільки такий підхід є звичайною діловою практикою, що підтверджується висновками Верховного Суду, зокрема у постановах від 05.09.2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08.04.2021 року у справі № 500/1755/17, від 22.09.2021 року у справі № 761/29374/19 та від 16.02.2022 року у справі № 520/19325/18.

Звертається увага, що відповідач, будучи дієздатним, підтвердив підписання Договору і протягом часу «правомірного» користування чужими грошовими коштами не заявляв претензій чи незгоди з умовами Договору позики. Лише після пред`явлення вимоги про повернення коштів відповідач недобросовісно сформував правову позицію про те, що позивач зобов`язаний підтвердити право вимоги не Договором позики, а іншими доказами.

Водночас суд, ігноруючи презумпцію правомірності правочину та дійсності боргового документа, ухвалив рішення, ґрунтуючись на голослівному запереченні відповідача щодо факту отримання грошових коштів та підписання договору на прохання сторонніх осіб.

На думку апелянта, взяті до уваги судом відзив на позов, пояснення у судовому засіданні, повідомлення про кримінальне правопорушення, клопотання про проведення слідчих дій, покази свідків, надані в рамках розслідування кримінального правопорушення, по суті є нічим іншим, як поясненнями відповідача та свідків щодо укладення Договору позики, наданими суду та в межах досудового розслідування відповідного кримінального провадження. Такі пояснення не можуть доводити відсутність зобов`язання за Договором позики.

Додатково апелянт зазначає, що оскарження ОСОБА_2 виконавчого напису про безспірне списання боргу від 07.06.2018 року вказує на процесуальне порушення, допущене на етапі належного повідомлення нотаріусом відповідача про вчинення виконавчого напису. Однак це жодним чином не спростовує факту укладення Договору позики та передачі за ним грошових коштів відповідачу, а тому посилання суду першої інстанції на ці обставини є помилковими.

Також апелянт вважає, що таке рішення є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.

ОСОБА_2 подав відзив, яким заперечує доводи апеляційної скарги.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до наступного.

Відповідач стверджує, що грошові кошти йому не передавалися, а Договір позики є неукладеним, а факт підписання договору або його нотаріальне посвідчення не є доказом передачі коштів. Позивач не підтвердила обставини передачі коштів, включаючи дату, момент та місце передачі, які є обов`язковими та істотними умовами договору позики.

У випадку завчасної передачі значних сум готівки незнайомій особі без застави чи іншого забезпечення, складання розписки або іншого боргового документа є звичаєм ділового обороту, проте така розписка була відсутня.

Позивач ухилялася від надання чітких пояснень щодо обставин передачі коштів, надавала взаємовиключні відомості щодо моменту передачі (раніше підписання договору позики чи безпосередньо перед підписанням), що встановлено рішеннями суду. Також вона намагалася приховати свої покази, надані у кримінальному провадженні, які суперечили її позиції у цивільній справі. Позивач свідомо не виконала ухвалу суду про витребування доказів щодо дати та моменту передачі коштів, хоча підтверджувала наявність таких доказів (наприклад, банківських виписок).

Відповідач у період нібито передачі коштів (серпень 2016 року) працював і проживав у м. Ромни Сумської області, що унеможливлює передачу коштів у Києві завчасно до підписання договору.

Також відповідач вказує, що між позивачем та іншим позичальником ( ОСОБА_4 ) існували дійсні правовідносини щодо інвестування коштів у бізнес під відсотки, в доларах США, з метою отримання прибутку. Ці обставини суперечать умовам безвідсоткового договору позики в гривнях, укладеного між сторонами.

Договір позики не відповідав дійсній волі сторін та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених ним, що є порушенням ч. 5 ст. 203 ЦК України.

Відповідач стверджує, що підписав договір під впливом свідомого та умисного обману з боку ОСОБА_5 щодо істотних умов правочину (предмет, відсотки, валюта, призначення коштів), оскільки не був обізнаний про дійсні домовленості Позивача зі ОСОБА_5 . Це дає підстави для застосування ст. 230 ЦК України (правочин, вчинений під впливом обману).

Звертає увагу на преюдиціальне значення попередніх судових рішень: рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11.05.2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 06.12.2023 року у справі № 761/21006/21 (щодо виконавчого напису) між тими самими сторонами встановили обставини та підстави для висновку про безгрошовість позики та відсутність факту передачі коштів, а також про те, що питання укладеності чи неукладеності договору позики має доводитися у справі № 564/2435/23 про стягнення боргу.

Вважає неправомірною та недобросовісною поведінку позивачки, яка умисно ухилялася від надання пояснень та доказів у цивільній справі, намагалася приховати факт свого допиту у кримінальному провадженні та надані там відомості, які суперечили її позовній позиції.

Позивач не вчиняла жодних юридично значущих дій для отримання повернення коштів від Відповідача (не зверталася з вимогами, не нагадувала про борг, не повідомляла про зміну місця повернення коштів тощо), що є нехарактерним для справжнього кредитора. Натомість, вона активно працювала над поверненням боргу з іншим позичальником ОСОБА_5 .

Відповідач зазначає, що зміст договору позики є суперечливим і не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує обставини передачі грошових коштів відповідачу. Оскільки копія Договору позики є єдиним наданим Позивачем доказом щодо предмета розгляду справи, і цей доказ є недостовірним, то він є й недостатнім.

На думку відповідача заборгованість за Договором позики відсутня внаслідок прострочення Позивача (кредитора), оскільки Позивач не виконав дії, які від нього залежали, для отримання повернення коштів (не повідомив про зміну місця повернення, не надсилав вимог тощо).

Відповідач також вказує, що посилання Позивача на правові висновки Верховного Суду є безпідставними, оскільки вони не можуть бути застосовані до правовідносин у цій справі через несхожість фактичних обставин.

Крім того, вказує на застосування правила contra proferentem (тлумачення слів договору проти того, хто їх написав), оскільки договір був сформований нотаріусом, обраним Позивачем, і містить суперечності.

Таким чином, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач наполягає, що суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин, вірно застосував закон та здійснив повне дослідження доказів, дійшовши обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 18 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмік Ю.Є. нотаріально посвідчено укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 договір позики, який зареєстровано в реєстрі за № 1157.

Згідно умов вказаного Договору позики, а саме пункту 1, позивачем ОСОБА_3 передано у власність ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , і вони отримали від неї у рівних долях кожен кошти в сумі 2 610 000 грн, що на день укладення договору складає 100 000 доларів США.

За умовами Договору передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору позичальниками буде свідчити про отримання ними усієї вказаної у договорі суми коштів та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувались цього питання.

Відповідно до підпункту б) пункту 2 договору позики, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 18 серпня 2017 року. При цьому повернення грошей повинно здійснюватися однією сумою, яка повинна бути передана позикодавцеві не пізніше вказаної вище дати 18 серпня 2017 року.

Виконання зобов`язання за договором має здійснюватися готівкою у межах м. Києва за місцем розташування приватної нотконтори ОСОБА_6 , шляхом вручення грошей особисто позикодавцеві, якщо інше не буде додатково визначено (погоджено) письмовим розпорядженням позикодавця, яке має бути нотаріально засвідчено та надіслано позичальникам (кожному окремо) цінним листом з повідомленням про вручення (п.п. г) п. 2 договору позики).

За підпунктом д) пункту 2 договору позики, факт одержання повернутої позики підтверджується заявою позикодавця, справжність підпису на якій засвідчено в нотаріальному порядку. Без цієї заяви борг вважається таким, що не повернутий. Після повернення позичальниками суми боргу в повному обсязі позикодавець зобов`язаний повернути позичальникам борговий документ (свій екземпляр цього договору). У випадку неповернення боргового документу позикодавцем в момент отримання повного обсягу суми боргу, такий борговий документ визначається втраченим, про що позикодавець зобов`язаний зробити відповідний запис на заяві. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору вважатиметься простроченням виконання позичальниками свого зобов`язання.

Відповідно до пунктів 3, 5 договору позики, при неповерненні позики в установлені у цьому договорі строки позикодавець може пред`явити договір позики до стягнення в порядку і в строк, передбачені чинним законодавством України (в тому числі звернутись до органів нотаріату за вчиненням виконавчого напису).

Сторони домовилися, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальниками зобов`язання та безспірність заборгованості буде письмове нагадування (у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальникам у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат».

07 червня 2018 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 584, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 невиплаченого в строк боргу, що виник на підставі договору позики, посвідченого приватним нотаріусом 18 серпня 2016 року за реєстровим № 1157, а саме - грошових коштів у розмірі 1 305 000 грн, що на день укладення договору позики складає 50 000 доларів США (сума розрахунку станом на 07 червня 2018 року), строк повернення яких настав 18 серпня 2017 року, а також витрат, пов`язаних із вчинення виконавчого напису нотаріуса у розмірі 1 700 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 07 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмік Ю. Є., зареєстрований в реєстрі за № 584, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 несплаченого в строк боргу за договором позики від 18 червня 2016 року за реєстровим № 1157, а саме грошових коштів в загальній сумі 1 306 700,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи мотивувальну частину апеляційний суд вказав, що не може погодитись із висновками суду про те, що кошти за договором позики не передавались, а тому договір позики не може вважатися укладеним і заборгованість перед відповідачем відсутня. На думку апеляційного суду у суду першої інстанції не було необхідності вдаватись до вирішення питання про безспірність вимог ОСОБА_3 , а саме укладення договору позики та передачі коштів за цим договором.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (частина перша статті 627 ЦК України).

На підставі частини 1,2 статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідач, доводячи безгрошовість спірної позики, вказує на відсутність доказів, які б вказували на момент передання коштів.

Верховний Суд неодноразово у справах про стягнення заборгованості за наявною розпискою вказував: "… Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики…" (постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 756/8630/14-ц (провадження № 61-8792св18), від 05.10.2022 у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22), від 15.02.2023 у справі № 518/275/18 (провадження № 61-11237св22), від 21.06.2023 у справі № 161/20763/21 (провадження № 61-2633св23), від 01.11.2023 у справі № 450/2311/21 (провадження № 61-8363св23), від 24.03.2025 у справі № 721/591/22 (провадження № 61-5500св24)).

Таким чином ст. 1047 ЦК України та судова практика прямо вказує, що альтернативою розписці може бути застереження у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику.

Змістом договору позики підтверджується факт передання коштів позичальнику до його підписання і відсутність щодо цього претензій (пункт 1 Договору). Крім того, зі змісту договору вбачається, що він є борговим документом та підлягає переданню позичальникам у разі виконання зобов`язання (підпункту д пункту 2 Договору).

У подібній спірній ситуації про дійсність договору позики, за наявності застереження про передання коштів до його підписання та нотаріального посвідчення дійшов висновку і Верховний Суд у постанові від 22.12.2022 року у справі 757/19063/20-ц.

При цьому в оцінці умов договору про передачу грошових коштів за договором позики до його підписання сторонами Верховний Суд також врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).

Досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що пункт спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою (пункт 7.28). Під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом (пункт 7.26).

У п. 7.36 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що включення в договір положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

З урахуванням установлених у справі обставин та змісту умови договору про отримання позичальником суми позики, Верховний Суд дійшов висновку, що сторони договору на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику.

Під час допиту в рамках кримінального провадження позивач вказала, що в день перед підписанням договору позики гроші були передані позичальникам, що не суперечить положенням договору про отримання грошових коштів до його підписання (т. 2 а.с. 246).

Важливим є і те, що підпункт г пункту 2 договору передбачав, що виконання зобов`язання за договором має здійснюватись готівкою за місцем розташування приватної контори ОСОБА_6 шляхом вручення грошей особисто позикодавцеві.

У відзиві на позов відповідач підтверджує, що 18 серпня 2017 року (в останній день визначений договором для повернення боргу) прийшов до приміщення нотаріуса, проте ані нотаріуса, ані позивача, ані інших осіб за адресою нотаріуса не було (зачинено) (т.1 а.с. 69 зворот, а.с. 250).

Тобто, заперечуючи факт отримання грошових коштів у борг відповідач виконав дії передбачені договором для їх повернення (явка до нотаріуса), що вказує на суперечливість поведінки відповідача.

Також слід враховувати, що статтею 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Всупереч тому, що договір укладений в письмовій формі та нотаріально завірений відповідач його не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставними. Таким висновком спростовуються і доводи відповідача про наявність обману під час укладення, оскільки договір, укладений внаслідок обману, є оспорюваним, а не нікчемним.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду у справах №756/11048/18 (договір не містив застережень про отримання коштів до його підписання), №315/1496/17 (договір прямо передбачав наявність розписки як окремого документа), №629/5364/13 (суд встановив, що у договорі відсутня заява позичальника про отримання грошей від позикодавця до його підписання або під час), №201/14575/15 (сторони визнавали факт укладення, а спірним було питання відповідальності за позикою іншого з подружжя), через їх не релевантність, тобто відмінності у істотних обставинах справи.

Також не має значення посилання відповідача, як на преюдиційне, рішення у справі №761/21006/21, оскільки судом апеляційної інстанції було прямо зазначено, що обставина укладеності договору не підлягала встановленню, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції було змінене в мотивувальній частині.

З матеріалів справи вбачається, що значна частина доказів спрямована на обґрунтування мотивів укладення договору між позивачкою та боржниками, особистісним характеристикам позивачки та іншого позичальника, проте з них не можливо дійти категоричного висновку, що між позивачкою та відповідачем у цій справі існували інші за своєю природою відносини, які є відмінними від позикових.

На думку апеляційного суду, за наявності письмового нотаріально завіреного договору позики, який визначений сторонами борговим документом та містить застереження про попереднє отримання грошових коштів, не є визначальним хто здійснював попередній супровід угоди, з якою метою позичались кошти та які відносини склались між позивачкою та самими позичальниками. Тим більше, що вказані обставини досліджуються в рамках кримінального провадження.

Доводи відповідача щодо відсутності обов`язку з повернення боргу до вимоги кредитора спростовуються умовами договору щодо строків виконання та пунктом 9 Договору, який встановив можливість передати кошти в депозит будь-якої нотаріальної контори. Усвідомленість відповідачем претензій кредитора вбачається і з справи №761/21006/21.

Зважаючи на таке, колегія суддів дійшла висновку про укладеність договору позики та наявності заборгованості відповідача перед кредитором у розмірі 1 305 000 грн. - суми основного боргу.

Підпунктом в пункту 2 Договору визначено, що в разі неповернення позики у строк до 18 (вісімнадцятого) серпня 2017 року позичальники зобов`язуються сплатити проценти, згідно ст. 1048 ЦК України, а також сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та три проценти річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, зокрема у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця (позикодавця) нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (позикою) припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позивач, крім іншого, в структурі заборгованості визначив, що з відповідача слід стягнути 178 654, 00 грн процентів на рівні облікової ставки НБУ, визначених умовами договору, проте така вимога суперечить як умовам договору про його безпроцентність (підпункт а пункту 2 Договору) так і неможливості нараховувати проценти за межами строку кредитування.

При цьому слід враховувати, що така умова договору фактично є санкцією за невиконання зобов`язань, а вимог про стягнення неустойки не заявлялось.

Вимоги позивача про стягнення 559176,71 грн. - інфляційних витрати; 176872,19 грн. - 3% річних від простроченої суми, відповідають встановленим обставинам по справі та ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Також позивач вказував на строк позовної давності, проте наслідки спливу не застосовуються з огляду на запровадження в країні карантину та військового стану.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

У разі недотримання останніх вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1.) їх дійсність; 2.) необхідність; 3.) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

19 лютого 2020 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято додаткову постанову у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19), де зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

ОСОБА_2 у відзиві на позов вказав, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які поніс і очікує понести становить 35238,60 грн. Також вказав, що докази судових витрат надасть протягом 5 (п`яти) днів після ухвалення рішення суду.

Після ухвалення судового рішення відповідач подав заяву про ухвалення додаткового рішення у справі щодо судових витрат, яким просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у сумі 217846,26 грн. та витрати пов`язані із залученням судового експерта та проведенням судової експертизи у сумі 27262,08 грн.

Загалом на підтвердження витрат відповідача його представником були подані докази: Договір про надання правової допомоги № б/н від 12.04.2021 р., Додаток № 1-564/2435/23 від 06 вересня 2023 року до Договору. Замовлення Послуг; Звіт про надані послуги № 9-10/2023 від 31 жовтня 2023 року за період з 06.09.2023 р. по 31.10.2023 р.; Звіт про надані послуги № 11-12/2023 від 31 грудня 2023 року за період з 01.11.2023 р. по 31.12.2023 р.; Звіт про надані послуги № 1-2/2024 від 29 лютого 2024 року за період з 01.01.2024 р. по 29.02.2024 р.; Звіт про надані послуги № 3-4/2024 від 30 квітня 2024 року за період з 01.03.2024 р. по 30.04.2024 р.; Звіт про надані послуги № 5-6/2024 від 30 червня 2024 року за період з 01.05.2024 р. по 30.06.2024 р.; Звіт про надані послуги № 7-8/2024 від 31 серпня 2024 року за період з 01.07.2024 р. по 31.08.2024 р.; Звіт про надані послуги № 9-10/2024 від 31 жовтня 2024 року за період з 01.09.2024 р. по 31.10.2024 р.; Звіт про надані послуги № 11-12/2024 від 31 грудня 2024 року за період з 01.11.2024 р. по 31.12.2024 р.; Звіт про надані послуги № 1-2/2025 від 28 лютого 2025 року за період з 01.01.2025 р. по 28.02.2025 р.; Звіт про надані послуги № 3-4/2025 від 07 квітня 2025 року за період з 01.03.2024 р. по 07.04.2024 р.; Акт приймання-передачі наданих послуг № 4 від 07.04.2025 р. на загальну суму 217 846,26 грн.; Рахунок № 4 від 07.04.2025 р. за послуги з надання правової допомоги та комплексного супроводу клієнта в рамках судового процесу по цивільній справі №564/2435/23 в суді першої інстанції на суму 217 846,26 грн.

Між тим, апеляційний суд дійшов висновку про те, що надані докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначених розмірах, адже він є необґрунтованим і не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Також такі витрати є непропорційними складності справи для адвоката і виконаних ним робіт, адже, спірні правовідносини виникли з приводу стягнення заборгованості за договором позики.

Ураховується й те, що частина поданих доказів та процесуальних документів спрямована на характеристику відносин позикодавця з іншим позичальником, відносин між самими позичальниками, а також особистісним характеристикам іншого позичальника, тобто не були необхідними та неминучими.

Отже, беручи до уваги часткову відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з критерію обґрунтованості, пропорційності судових витрат, а також розумності їхнього розміру і конкретних обставин справи, апеляційний суд вважає, що з позивача на користь відповідача слід стягнути 2000 гривень витрат понесених відповідачем на правничу допомогу у суді першої інстанції.

Водночас, оскільки позовні вимоги задоволені на 91.95% від заявлених, то з відповідача підлягав до стягнення судовий збір сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно у розмірі 27147 гривень 32 копійки.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням взаємозаліку з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 25147 гривень 32 копійки.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Коваль Вероніка Валеріївна, задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 07 квітня 2025 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за Договором позики від 18 серпня 2016 року, яка становить 2041048,90 грн. з яких: 1 305 000 грн. - сума основного боргу, 559 176, 71 грн. - інфляційні витрати; 176 872,19 грн. - 3% річних від простроченої суми.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 25147 гривень 32 копійки судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 жовтня 2025 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.