1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/6970/25 2/335/3037/2025
про закриття провадження у справі
01 жовтня 2025 року м. Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., за участю секретаря судового засідання Чибінової Н.І., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії,-
Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту теплову енергію, мотивуючи свої вимоги тим, що в період з 01.11.2021 по 28.02.2025 позивач відпустив теплову енергію на нежитлове приміщення відповідача на загальну суму 359 646,69 грн. Об`єктом теплопостачання є нежитлове приміщення № ІІ, підвалу І, ІІ та проміжного поверху літ. А210, А32, за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить відповідачу.
Ухвалою судді від 24.07.2025 року позовну заяву Концерну «МТМ» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи, призначено розгляд справи у судовому засіданні.
Таким чином, обов`язок оплати за отриману (спожиту) послугу теплопостачання в орендованих спірних приміщеннях покладається не на ОСОБА_1 , а на орендаря ТОВ «ЗП ЕСТЕЙТ», яке фактично сплачує позивачу за надану ним послугу, відтак представник вважає, що даний спір виник між суб`єктами господарської діяльності, тобто дана справа не належить до юрисдикції місцевого загального суду, як суду першої інстанції з огляду на суб`єктний склад учасників і характер спору.
Під час судового засідання суд ставить на обговорення питання про закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
В судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просив суд провести розгляд справи за його відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки у судове засідання не повідомила. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності суду не надала.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
На підставі досліджених письмових доказів, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Дослідивши обставини справи, суд встановив, наступні обставини.
Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.
Статтею 187 ЦПК України передбачено, що суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ЦПК.
Відповідач ОСОБА_1 є власницею нежитлового приміщення № ІІ, підвалу І, ІІ та проміжного поверху літ. А210, А32 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна.
В матеріалах справи наявні рахунки, що виставлені відповідачу, як власнику, на адресу вищевказаного нежитлового приміщення.
01.11.2021 між ОСОБА_1 , як орендодавцем, та ТОВ «ЗП ЕСТЕЙТ», код ЄДРПОУ 44425330, як орендарем, укладено договір оренди № 01/11-3, відповідно до якого ОСОБА_1 передала, а орендар ТОВ «ЗП ЕСТЕЙТ» прийняв в строкове платне користування визначене майно: нежиле приміщення № ІІ, підвалу І, ІІ та проміжного поверху літ. А210, А32 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 359,56 кв.м.
Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що позовні вимоги випливають з господарських відносин між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_1 , як ФОП, що виникли на підставі надання послуг з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення № ІІ, підвалу І, ІІ та проміжного поверху літ. А210, А32 за адресою: АДРЕСА_1 .
Матеріалами справи встановлено, що нежитлове приміщення щодо утримання якого позивачем надаються житлово-комунальні послуги, використовується відповідачем з метою здійснення господарської діяльності - підприємництва.
При цьому, з відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що відповідач зареєстрована як фізична особа-підприємець, одним з видів діяльності якої є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Відповідно до статті 1 Закону України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Отже, надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, натомість споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні таких послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів і не залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГК України.
Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи ФОП, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства.
За зазначеними висновками критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
Отже, суд враховує, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством, а відповідно до ч. 2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до п. 15 ч .1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 641/5523/19 викладено правовий висновок про те, що за змістом частин першої та третьої статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.
При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України.
Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, Верховний Суд в постанові від 12 січня 2022 року у справі № 335/5044/21.
Таким чином, оскільки на момент звернення позивача до суду та на момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 була, є та залишається фізичною особою-підприємцем, яка надає в оренду й експлуатацію ТОВ «ЗП ЕСТЕЙТ» спірні приміщення, то обов`язок оплати за отриману (спожиту) послугу теплопостачання в орендованих спірних приміщеннях покладається не на ОСОБА_1 , а на орендаря ТОВ «ЗП ЕСТЕЙТ», яке фактично сплачує позивачу за надану ним послугу, відтак даний спір виник між суб`єктами господарської діяльності, тобто дана справа не належить до юрисдикції місцевого загального суду, як суду першої інстанції з огляду на суб`єктний склад учасників і характер спору.
Із урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі є господарсько-правовими, а відтак вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. ст. 255-256, 260 ЦПК України, суд, -
Провадження у справі за позовом за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії - закрити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя: Рибалко Н.І.