Житомирський апеляційний суд
Справа №294/240/22 Головуючий у 1-й інст. Білера І.В.
Категорія 101 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 294/240/22 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби у Житомирській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 24 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Білери І.В. у місті Чуднів,

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення і просив встановити факт, що він станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України та проживає дотепер.

На обґрунтування заяви зазначав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Карпівці Чуднівського району Житомирської області. На момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) він постійно проживав на території України. З 05 березня 1991 року до 15 липня 1993 рік відбував покарання в місцях позбавлення волі.

При зверненні до Управління Державної міграційної служби у Житомирській області щодо отримання паспорту громадянина України йому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України.

Зазначав, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року має для нього суттєве значення, оскільки дозволяє реалізувати право на набуття громадянства України.

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 24 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено частково.

Встановлено факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року. В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Представник зазначає, що в заяві ОСОБА_1 просив встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і дотепер, мотивуючи необхідність одержання такого рішення для подальшого встановлення належності до громадянства України.

Водночас слід зауважити, що з аналізу наявних у справі документів вбачається, що заявник не має правових підстав для встановлення належності до громадянства України за пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Як убачається з наявної в матеріалах справи копії паспорта серії НОМЕР_1 , після розпаду СРСР ОСОБА_1 скористався своїм правом та визначив належність до громадянства російської федерації. Також в даній копії паспорта на форзаці зазначено, що ОСОБА_1 далі мовою оригіналу «является гражданином российской федерации на основании ст.18 закона рсфср «О гражданстве рсфср» от 28 ноября 1991 года» та, як свідчить інформація зазначена у тій же таки копії паспорта, заявнику встановлено належність до громадянства рф 26 липня липня 1995 року. В подальшому, заявником було здійснено обмін паспорта громадянина колишнього СРСР на паспорт громадянина росії.

Крім того, в 2007 році ОСОБА_1 , як громадянину російської федерації було надано дозвіл на імміграцію в України ВГІРФО УМВС України в Житомирській області (на підставі п.3 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію») та було документовано його посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_2 від 17 вересня 2007 року.

Заявнику не може бути встановлено належність до громадянства України відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» (надалі Закону), оскільки ОСОБА_1 у справі вже використав своє волевиявлення та визначив належність до громадянства рф, а відтак, в розумінні норм чинного законодавства він є іноземцем.

Вважає, що він має не встановлювати належність до громадянства України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону, а вправі оформити набуття громадянства України за територіальним походженням, що регулюється статтею 8 Закону про громадянство.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою про набуття громадянства України іноземцем подається зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Суд першої інстанції невірно застосував положення статті 8 Закону до громадянство до вказаних правовідносин.

Вважає, що ОСОБА_1 прагне не пройти як іноземець процедуру набуття громадянства України з поданням в подальшому підтверджуючих документів про припинення громадянства рф, а безпідставно встановити належність до громадянства, одночасно залишаючись перебувати в правовому зв`язку з рф.

Відповідно до поданих доказів у справі ОСОБА_1 є громадянином рф, тобто іноземцем в розумінні визначення передбаченого частиною 1 статті 2 Закону, що неуможливлює встановлення йому належності до громадянства України в силу тих обставин, що він свого часу визначив свою належність до громадянства російської федерації.

Отже іноземець не може встановити належність до громадянства України, оскільки для нього передбачена інша правова процедура через набуття громадянства України, а встановлення даного факту матиме наслідком породження подвійного громадянства, що суперечить принципу єдиного громадянства, визначеного нормами прямої дії положеннями статті 4 Конституції України.

Зазначає, що місцевий суд в своєму рішенні дійшов абсолютно неправомірного висновку про те, що «належність до громадянства України встановлюється на підставі ст.3,8 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення».

Стаття 3 Закону про громадянство регламентує встановлення належності до громадянства України, тоді як стаття 8 цього ж Закону встановлює набуття громадянства за територіальним походженням.

При цьому слід акцентувати увагу на тому, що для встановлення належності до громадянства підлягає встановленню факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року (тобто певну дату), а для набуття громадянства України за територіальним походженням матиме юридичне значення встановлення факту постійного проживання за певний період часу, тобто до 24 серпня 1991 року.

Представником зазначено, що між заявником та органом, який здійснює оформлення громадянства виник спір про право, а тому подана заява не могла бути розглянута в порядку окремого провадження, яке за своєю суттю розглядає неоспорювані права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу визнав частково, у той же час просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. А рішення суду першої інстанції без змін.

Представник заінтересованої особи апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , і надала пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що заявник у інший спосіб не може довести факт постійного проживання на території України станом на день проголошення її незалежності, а тому дійшов висновку, що заява про встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є обґрунтованою.

Колегія суддів, дослідивши обставини справи та надавши оцінку наявним доказам, не погоджується із висновком місцевого суду, враховуючи таке.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Карпівці Чуднівського району Житомирської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 69, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Карповецькою сільською радою Чуднівського району Житомирської області (а.с.11).

Згідно копії паспорта громадянина СРСР, ОСОБА_1 отримав його 25 лютого 1987 року (а.с. 6).

Відповідно до копії записів трудової книжки заявника серії НОМЕР_4 в період з 26 квітня 1981 року по 06 вересня 1995 року ОСОБА_1 працював на різних посадах, в тому числі з переведенням, в різних організаціях на території України, зокрема, у період з 26 квітня 1991 року по 28 грудня 1991 року теслярем на СУ «Енергострой» треста «Запорожпромстрой» (а.с.14-16).

Зі змісту копії вироку народного суду Ватутинського району міста Києва від 05 березня 1991 року слідує, що ОСОБА_1 було засуджено за ст. 141-2 УК УССР з застосуванням покарання за ст. 25-1 УК УССР у виді 2 років позбавлення волі умовно з умовою обов`язкового залучення до праці на цей термін (а.с.52-54).

Відповідно до копії довідки серії ЕР №092680 від 15 липня 1993 року, ОСОБА_1 на підставі зазначеного вироку відбував покарання в місті Запоріжжя на території України у період з 22 липня 1992 року (арештований) по 15 липня 1993 року (відбуття покарання) (а.с. 13).

Згідно копії довідки № 97 від 30 квітня 2024 року, виданої Карповецьким старостинським округом Вільшанської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно запису у погосподарській книзі № 6 за 1991-1995 роки, станом на 05 грудня 1990 року був зареєстрований та проживав на території Карповецького старостинського округу до 25 серпня 1993 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.50-54).

З 06 вересня 1995 по 2001 роки записи в трудовій книжці ОСОБА_1 свідчать про його місцеперебування на території російської федерації.

Із матеріалів справи також убачається, що 15 грудня 2002 року заявник отримав паспорт російської федерації, а 10 березня 2005 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 в Іванівській області російської федерації (а.с. 35).

17 вересня 2007 року заявник отримав тимчасову посвідку на постійне проживання на території України серії НОМЕР_5 , а 10 серпня 2008 року ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну (а.с. 36).

Із заяви ОСОБА_1 убачається, що останній звертався до УДМС у Житомирській області з приводу подання заяви про встановлення та оформлення належності до громадянства України за місцем його проживання. Однак, йому було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту постійного проживання на території України.

Зміст заяви ОСОБА_1 свідчить про те, що він бажає оформити належність до громадянства України на підставі пункту 1, 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України".

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статей 3,8 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: встановлення належності до громадянства підлягає встановленню факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року, а для набуття громадянства України за територіальним походженням матиме юридичне значення встановлення факту постійного проживання за певний період часу, тобто до 24 серпня 1991 року.

Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та не повно рідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повно рідні та не повно рідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до пункту 25 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи зазначене, необхідно дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції керувався положеннями статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» та виходив з того, що встановлення юридичного факту необхідно для встановлення належності до громадянства України.

Проте, суд не врахував, що ОСОБА_1 залишив територію України у 1995 році та є громадянином російської федерації.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 визначив своє право бути громадянином російської федерації та на території України може перебувати лише в статусі іноземця, а не громадянина колишнього СРСР. Іноземець не може встановити належність до громадянства України, а встановлення такого факту матиме наслідком подвійного громадянства, що суперечить принципу єдиного громадянства, визначеного нормами прямої дії- положеннями статті 4 Конституції України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина російської федерації, при цьому судом не було враховано те, що заявником не надано ніяких доказів чи звертався заявник із заявою про припинення громадянства російської федерації до компетентних органів, оскільки він звернувся до суду з вказаною заявою маючи намір набути громадянство України.

Також, не надано заявником відомостей, де він проживав в спірний період часу та на якій правовій підставі. Інших документів про постійну чи тимчасову прописку на території України, або про реєстрацію на території України свого паспорту на той час, заявником не надано.

Втім доводи апелянта про те, що оскільки Головне управління Державної міграційної служби України в Житомирській області заперечує проти встановлення факту постійного проживання на території України за період на 24 серпня 1991 року, тому наявний спір про право є помилковими, так як у даній справі метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання паспорта громадянина України, що свідчить про відсутність спору про право.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сукупний аналіз зазначених вище обставин свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав та доказів для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, проаналізувавши зібрані по справі докази та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанціїу відповідності до положень частини 1 статті 376 ЦПК України скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області задовольнити.

Рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 24 квітня 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 03 жовтня 2025 року.