УХВАЛА

01 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 569/5061/24

провадження № 61-3357св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року в складі колегії суддів Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 02 грудня 2020 року на підставі судового наказу, виданого Рівненським міським судом Рівненської області у справі № 569/18865/20, з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на дочку ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 листопада 2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

На момент подання цього позову у позивача змінився сімейний та матеріальний стан, оскільки він проживає разом із ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу та на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (син ОСОБА_4 від попереднього шлюбу), а також його непрацездатний батько ОСОБА_7 .

Під час фактичного проживання з ОСОБА_4 у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , через що він витрачає значну суму коштів на продукти харчування, одяг, взуття, засоби гігієни, іграшки, комунальні послуги. Також постійно фінансово допомагає батькові, який після проведеного оперативного втручання потребує реабілітації та систематичної фінансової допомоги.

Оскільки його дочка ОСОБА_5 на час звернення до суду з позовом не досягла однорічного віку, його цивільна дружина повністю позбавлена можливості працювати, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Зазначав, що наведене свідчить про зміну його матеріального стану як платника аліментів у бік погіршення.

Визначений судовим наказом розмір аліментів (1/4 його доходу в місяць) є надмірним та ставить його у скрутне матеріальне становище, фактично позбавляє його засобів для власного існування. Натомість він готовий сплачувати аліменти у розмірі 1/6 частини свого доходу щомісячно, а саме 7 000,00 - 8 000,00 грн, оскільки стабільно отримує заробітну плату в розмірі 47 000,00 грн, що не є меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і буде співмірним та справедливим його матеріальному становищу та забезпеченню інтересів його нової дружини, двох неповнолітніх дітей та непрацездатного батька. Утримання дитини є рівним обов`язком матері та батька дитини, а тому відповідачка також повинна утримувати їх дочку.

Враховуючи викладене, позивач просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі судового наказу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 грудня 2020 року, з 1/4 (однієї четвертої) частки до 1/6 (однієї шостої) частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 25 вересня 2024 року позов задовольнив.

Зменшив розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі судового наказу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 грудня 2020 року, з 1/4 (однієї четвертої) частки до 1/6 (однієї шостої) частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сімейний стан позивача змінився, у новому цивільному шлюбі у нього народилася дитина, він забезпечує неповнолітнього сина дружини від першого шлюбу та батька після оперативного втручання. Тому суд виснував суттєву зміну сімейного та матеріального стану платника аліментів (позивача) у порівнянні з його матеріальним становищем на момент ухвалення рішення про стягнення з нього на користь відповідачки аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідно до положень статті 192 СК України є підставою для зменшення розміру аліментів. Суд указав, що зменшення розміру аліментів з 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1/6 частину всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дитини щомісяця, є розумним, не суперечить нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом між захистом прав неповнолітньої дитини, на яку стягуються аліменти, та неповнолітньої дитини, яка народилася у позивача у фактичних шлюбних відносинах.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Рівненський апеляційний суд постановою від 20 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. Апеляційний суд указав, що згідно з вимогами чинного законодавства розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів саме у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом (стаття 192 СК України).

Зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилася в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від попереднього шлюбу та суперечитиме її інтересам. Зміна сімейного стану позивача, народження другої дитини в іншому шлюбі не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів без підтвердження позивачем належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану.

Апеляційний суд виснував, що зібрані у справі докази вказують на те, що матеріальний стан позивача за час стягнення з нього аліментів не погіршився, а навпаки покращився, що вбачається із підвищення матеріального забезпечення за місцем служби, придбання ним авто та нерухомості, виїзду за кордон на відпочинок. У цій справі у позивача ОСОБА_1 відсутні достатні підстави для задоволення його вимоги про зменшення розміру стягуваних аліментів.

13 березня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року і залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2024 року.

Підставами касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції заявник зазначає:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду щодо підстав для зменшення розміру аліментів у разі народження другої дитини, зокрема у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 691/926/20 (провадження № 61-7627св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22 (провадження № 61-10748св23), крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку);

- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується

з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу, зокрема

суд не дослідив зібрані у справі докази);

- пункт 1 частини першої статті 411 ЦПК України (судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду).

Позиція інших учасників

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 07 квітня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 22 вересня 2025 року призначив справу до розгляду.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши касаційну скаргу та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

За пунктом 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах

з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, яка відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд звертає увагу, що посилання на випадок, передбачений підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо фундаментального значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка може впливати на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Однак заявник не обґрунтував, у чому саме полягає фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Наведені ОСОБА_1 обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник на обґрунтування своїх доводів не навів переконливих та обґрунтованих аргументів, які підтверджували б те, що касаційна скарга повинна бути розглянута Верховним Судом на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання заявника на підпункт «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не беруться до уваги. Такі посилання не свідчать про те, що ОСОБА_1 має необхідність у спростуванні обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням апеляційного суду, під час розгляду іншої справи. Заявником також не зазначено, які саме обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням, він позбавлений можливості спростувати під час розгляду інших справ за його участі.

Доводи касаційної скарги про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.

У справі, що становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для її учасника, та яка може бути допущена до розгляду Верховним Судом у касаційному порядку з метою перегляду судового рішення, мають бути допущені судом першої інстанції порушення закону, які не були усунені судом апеляційної інстанції, або одночасно допущені судом першої та апеляційної інстанцій порушення закону. Водночас має відбуватися порушення питань факту і права згідно з чинним законодавством України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, визначення яких вимагає розгляду справи по суті щодо неспроможності держави дотриматися своїх позитивних зобов`язань в частині регулювання певного виду діяльності, яка має шкідливі наслідки для заявника, а також досягає такого серйозного рівня, що призводить до суттєвого перешкоджання здатності заявника користуватися своїми правами, існувала давно, була добре відома органам влади та має триваючий характер.

Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою,

що має для нього виняткове значення. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у такій касаційній скарзі.

Водночас аналіз оскаржуваного судового рішення апеляційного суду у цій справі та наведені заявником у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що ця справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для заявника.

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно

до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно

до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року)).

ЄСПЛ вказує, що важко погодитися з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року, заява № 40160/12)).

Згідно із статтею 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги; 2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося; 4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; 5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, то касаційне провадження у справі належить закрити. Вказана правова позиція підлягає застосуванню до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02).

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

З огляду на те, що Верховний Суд ухвалою від 07 квітня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року підлягає закриттю.

Керуючись статтями 394, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 569/5061/24 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська