П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року м. Київ

Справа №752/7314/22

Провадження: № 22-ц/824/12290/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Деркача Сергія Станіславовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кирильчук І. А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 01 червня 2021 року між ним та АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» укладено контракт № 1 (далі - контракт), яким його, позивача, призначено на посаду та покладено виконання обов`язків члена правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України». У зв`язку з введенням з 24 лютого 2022 року на всій території України воєнного стану та оголошення загальної мобілізації в Україні, з огляду на повномасштабну агресію РФ проти України він був мобілізований до Збройних Сил України. На підставі довідки від 17 березня 2022 року №739д командира військової частини НОМЕР_1 про перебування ОСОБА_1 на військовій службі у вказаній військовій частині Збройних Сил України у військовому званні солдата видано наказ АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 18 березня 2022 року №32-ВК, яким члена правління - заступника голови правління ОСОБА_1 з 21 березня 2022 року було увільнено від роботи зі збереженням місця роботи та середньої заробітної плати. 28 квітня 2022 року за допомогою засобів електронного зв`язку ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача про продовження дії контракту, надав довідку від 16 квітня 2022 року №2688д за підписом командира військової частини НОМЕР_1 на підтвердження факту його перебування на військовій службі. У подальшому, 31 травня 2022 року відповідачем було видано наказ №56-ВК про звільнення ОСОБА_1 з посади члена правління - заступника голови правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» у зв`язку з закінченням строку дії контракту від 01 червня 2021 року, що, на його думку, є порушенням положень статті 119 КЗпП України. Також, зазначає, що оспорюваний наказ є незаконним з огляду на відсутність погодження звільнення з боку Наглядової ради, а також суб`єкт підписання наказу ОСОБА_2 не мав відповідних повноважень на видачу оспорюваного наказу про звільнення.

На підставі викладеного, просив суд визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. голови правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 31 травня 2022 року № 56-ВК про звільнення з посади члена правління - заступника голови правління у зв`язку з закінченням строку дії контракту; поновити його на роботі на посаді члена правління - заступника голови правління АТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Також, просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 липня по 08 листопада 2022 року в розмірі 603 049,65 грн (згідно заяви про збільшення позовних вимог).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що заявлений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу, що заявлений спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року скасовано, направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Деркач С. С. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував того, що на позивача поширювались гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України та частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які забезпечують збереження місця роботи, посади та середнього заробітку за працівником, мобілізованим на період особливого стану. Суд помилково обмежив дію цих гарантій строком дії контракту, чим порушив норми трудового законодавства.

Крім того, скаржник вказує на порушення процедури звільнення, передбаченої статутом відповідача, а саме відсутністю рішення Наглядової ради щодо припинення повноважень члена правління. Також. звертає увагу на те, що позивач подав заяву про продовження дії контракту, яка залишилася без належного розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представником відповідача АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», Риковою Н. В., зазначено про те, що контракт між сторонами був строковим і припинив свою дію 31 травня 2022 року у зв`язку з закінченням строку. Вважає, що гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, не подовжують строк дії контракту та не є підставою для поновлення на роботі. Крім того, наголошує, що для застосування вказаних гарантій необхідним є надання контракту добровольця або військовослужбовця, чого позивач не зробив.

В судовому засіданні адвокат Деркач С. С. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав та просив задовольнити.

Представник АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», Рикова Н. В. вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення а рішення суду без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 червня 2021 року АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та ОСОБА_1 уклали контракт № 1 (т. 1, а. с. 58- 72).

Контракт є особливою формою трудового договору, що регулює особливості трудових відносин між компанією та членом правління компанії (пункт 1.1 контракту).

Відповідно до умов пункту 1.3. контракту член правління є посадовою особою компанії.

Контракт є строковим, набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє один рік з дня його укладення сторонами, а саме, по 31 травня 2022 року включно. Строк дії контракту може бути продовжений сторонами шляхом укладення додаткової угоди (підпункти 5.1, 5.2 контракту).

Підпункт 5.3 контракту, визначає, що підставами для його припинення є, у тому числі, стаття 36 КЗпП України, а відповідно до підпункту 5.5 достроково розірвано його може бути, у тому числі, за наявності інших підстав, визначених статтями 40 та 41 КЗпП України.

18 березня 2022 року ОСОБА_1 направив роботодавцю засобами електронного зв`язку довідку військової частини НОМЕР_1 від 17 березня 2022 № 739 д про перебування його на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 Сил територіальної оборони (т. 1, а. с. 77).

На підставі вказаної довідки було видано наказ АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 18 березня 2022 року №32-ВК, за яким члена правління - заступника голови правління ОСОБА_1 з 21 березня 2022 року - на час мобілізації, до моменту закінчення терміну дії контракту від 01 червня 2021 року, укладеного між членом правління ОСОБА_1 та Головою Наглядової ради, було увільнено від роботи зі збереженням місця роботи та середньої заробітної плати (т. 1, а. с. 78).

Відповідно до наказу АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 31 травня 2022 року № 56-ВК ОСОБА_1 звільнено з посади члена правління - заступника голови правління у зв`язку з закінченням строку дії контракту від 01 червня 2021 року № 1 пункт 2 статті 36 КЗпП України) (т. 1, а. с. 136).

31 травня 2022 року АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про звільнення, однак, воно повернулось до відправника без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Обґрунтовуючи звернення до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказував на ту обставину, що 28 квітня 2022 року він звернувся із заявою про продовження дії контракту, однак, 31 травня 2022 року наказом № 56-ВК його звільнено з посади у зв`язку із закінченням строку дії контракту. На його переконання, таке звільнення є незаконним, оскільки суперечить гарантіям, передбаченим ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а також, відбулося без погодження Наглядової ради, що порушує процедуру припинення повноважень члена правління.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося правомірно, у зв`язку із закінченням строку дії укладеного між сторонами строкового трудового контракту. Суд зазначив, що, укладаючи контракт, позивач погодився на умови його строковості та припинення після завершення встановленого терміну, а тому припинення дії контракту не потребувало окремого волевиявлення з боку працівника чи додаткового погодження. Належних доказів звернення ОСОБА_1 до Наглядової ради із заявою про продовження дії контракту матеріали справи не містять, водночас, відповідач підтвердив факт ненадходження такої заяви. Крім того, суд дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини поширюються приписи статті 99 ЦК України, які регламентують припинення повноважень члена виконавчого органу товариства, а не норми трудового законодавства, на які посилається позивач. З огляду на це, звільнення позивача у зв`язку із закінченням строку дії контракту відбулося у порядку, передбаченому чинним законодавством, і підстав для його поновлення на посаді суд не вбачає.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Згідно зі ст. 51 Конституції Ураїни держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як зазначено вище, 01 червня 2021 року АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» та ОСОБА_1 уклали контракт № 1 по 31 травня 2022 року включно. Строк дії контракту може бути продовжений сторонами шляхом укладення додаткової угоди (підпункти 5.1, 5.2 контракту) (т. 1, а. с. 58- 72).

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 год 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан.

Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» в Україні було оголошено загальну мобілізацію.

18 березня 2022 року ОСОБА_1 направив засобами електронного зв`язку довідку військової частини НОМЕР_1 від 17 березня 2022 № 739 д про перебування його на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 Сил територіальної оборони (т. 1, а. с. 77).

На підставі вказаної довідки було видано наказ АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 18 березня 2022 року №32-ВК, за яким члена правління - заступника голови правління ОСОБА_1 з 21 березня 2022 року - на час мобілізації, до моменту закінчення терміну дії контракту від 01 червня 2021 року, укладеного між членом правління ОСОБА_1 та Головою Наглядової ради, було увільнено від роботи зі збереженням місця роботи та середньої заробітної плати (т. 1, а. с. 78).

Наказом АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 31 травня 2022 року № 56-ВК ОСОБА_1 звільнено з посади члена правління - заступника голови правління у зв`язку з закінченням строку дії контракту від 01 червня 2021 року № 1 пункт 2 статті 36 КЗпП України) (т. 1, а. с. 136).

Однак, ОСОБА_1 повідомив, що 28 квітня 2022 року за допомогою засобів електронного зв`язку він направляв до відповідача заяву про продовження дії контракту, надав довідку від 16 квітня 2022 року №2688д за підписом командира військової частини НОМЕР_1 на підтвердження факту його перебування на військовій службі (т. 1, а. с. 79-80).

Відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено види військової служби, які наявні в Україні, в тому числі: військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 неодноразово наголошував на поширенні на нього гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України, оскільки він був призваний на військову службу за мобілізацією.

У ході апеляційного перегляду справи скаржником було подано клопотання про долучення нових доказів, які підтверджують факт його мобілізації та проходження служби саме у зв`язку з виконанням Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022. Зокрема, долучено: копію довідки військової частини НОМЕР_1 від 17.03.2022 № 739д, у якій зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у складі Сил територіальної оборони на підставі вказаного Указу Президента (додаток 8 до позову); копію військового квитка, де на сторінці 4 у пункті 9 зафіксовано запис: «24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України № 69/2022 призваний у Збройні Сили України за мобілізацією», а на сторінці 3 у пункті 7 міститься відмітка про прийняття військової присяги 24.02.2022 у військовій частині НОМЕР_1 (додаток 12 до позову); копію довідки тієї ж військової частини від 16.04.2022 № 2688д, якою підтверджується, що з 24.02.2022 року ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією (додаток 11 до позову).

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини та докази з обґрунтуванням поважних причин їх неподання до суду першої інстанції. Згідно з ч. 2 ст. 367 ЦПК України, нові докази можуть бути прийняті апеляційним судом у виняткових випадках, якщо їх неподання раніше було зумовлене об`єктивними причинами, а самі докази мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.04.2019 у справі № 145/474/17, від 05.12.2018 у справі № 346/5603/17 та від 03.05.2018 у справі № 404/251/17, підтверджують, що апеляційний суд зобов`язаний приймати та оцінювати нові докази за наявності поважних причин їх неподання раніше та якщо вони мають визначальне значення для розгляду справи.

У даній справі позивач обґрунтовано зазначає, що суд першої інстанції формально підійшов до з`ясування правової природи його перебування на військовій службі. Суд не дослідив, на якій саме підставі він проходить службу - за мобілізацією чи добровільно, що є принципово важливим для визначення обсягу гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові у справі № 753/4969/23, є визначальною для цієї категорії спорів: гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, не поширюються на осіб, які проходять військову службу на добровільних засадах, а стосуються лише мобілізованих працівників та тих, хто уклав контракт на військову службу в особливий період.

Надані нові докази однозначно підтверджують, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022, і станом на дату подання позову (червень 2022 року) не укладав контракту військовослужбовця.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на позивача поширювались гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», поряд із тим неправомірно зазначив про строковість (обмеженість) дії таких гарантій (лише на період дії контракту).

В даному випадку, передбачені гарантії та пільги поширюються на позивача під час дії всього особливого періоду не залежно від того чи було прийнято рішення Наглядової ради відповідача про продовження дії строку контракту чи ні, та чи була розглянута по суті раніше подана заява позивача про продовження строку дії такого контракту.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України.

Однак, колегія суддів не може погодитися в повній мірі з судом першої інстанції в частині застосування статті 99 ЦК України при вирішенні даного спору, адже ОСОБА_1 було звільнено з інших підстав.

Відповідно до наказу АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 31 травня 2022 року № 56-ВК ОСОБА_1 звільнено з посади члена правління - заступника голови правління у зв`язку з закінченням строку дії контракту від 01 червня 2021 року № 1 (із посиланням на пункт 2 статті 36 КЗпП України).

Припинення повноважень посадових осіб є окремою підставою розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов (п. 5 ст. 41 КЗпП України).

Саме вказана норма кореспондується та узгоджується із статтею 99 ЦК України.

В даному випадку, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_1 , відповідач виходив з іншої підстави - закінчення строку дії контракту, не пов`язуючи це з корпоративним правом щодо припинення повноважень посадової особи, а виходячи із норм трудового законодавства.

Тобто, звільнення позивача, в даному випадку, виходило не з волі роботодавця припинити корпоративні відносини з посадовою особою, а з настання певного юридичного факту (події) - закінчення строку дії контракту, після якого у відповідача виникає право на припинення трудових відносин за загальних обставин, якщо особа не перебуває на військовій службі.

Згідно пункту 12.4 Статуту АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» обрання (призначення) членів Правління та припинення їх повноважень (звільнення), а також прийняття рішення про відсторонення їх від виконання повноважень належить до повноважень Наглядової ради (т. 1, а. с. 137 - 171).

Так, в матеріалах справи відсутній документ, який підтверджує законність припинення повноваження посадової особи - рішення уповноваженого органу (в даному випадку рішення Наглядової ради відповідача).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові КГС ВС від 18.04.2023 у справі № 552/3110/21зазначено, що розірвання трудового договору згідно з пунктом 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства; повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами товариства.

Тобто, умовою для звільнення працівника, який є одночасно посадовою особою, за цією статтею Кодексу законів про працю України є припинення повноважень цієї посадової особи, яке має відбуватися відповідно до законодавства та передувати звільненню, оскільки поняття "припинення повноважень" не є тотожним поняттю "звільнення".

Згідно з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18 під час розгляду спору щодо розірвання трудового договору (контракту) за п. 5 ст. 41 КЗпП України матиме значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством й установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення.

З огляду на те, що уповноважений орган - Наглядова рада АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» не ухвалювала рішення про припинення повноважень члена правління - скаржника, як це передбачено пунктом 12.4 Статуту відповідача, а тому, зі сторони відповідача була порушена процедура звільнення скаржника з посади, що має наслідком протиправність оскаржуваного наказу від 31.05.2022 № 56-ВК.

Колегія суддів відмічає, що в даному випадку відсутнє рішення Наглядової ради про припинення повноважень ОСОБА_3 , однак, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив вказану обставину, що має істотне значення для правильного вирішення справи, дійшовши суперечливого висновку про законність звільнення ОСОБА_1 без наявності такого рішення.

Підсумовуючи, колегія суддів відмічає, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив та відповідно застосував положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України, адже законодавець закріпив гарантію збереження місця роботи та посади під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Винятків щодо строкових контрактів (в тому числі трудових договорів) не передбачено.

Крім того, висновок суду першої інстанції в цій частині суперечить правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 761/33202/16-ц про те, що припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своєму правовому висновку у постанові від 13.06.2018 року у справі №813/782/17.

Зокрема, суд вказав, що чинним законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами. Зокрема, і щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій.

Щодо стягнення середнього зарбітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1.2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток на час вимушеного прогулу починаючи з дня його незаконного звільнення по 08 листопада 2022 року в розмірі 603 049,65 грн, при цьому, посилаючись на те, що до даних правовідносин не може застосоувавтися ЗУ №2352-ІХ від 01.07.2022 року, який набув чинності 19.007.2022 року, з огляду на положення 58 Конституції України, якими передбачено, що закони поширюють свою дію лише на ті відносини, які виникли після набуття законами чинності (т. 1, а. с. 184-192).

Однак, колегія суддів не може погодитися в повній мірі з такими доводами та розрахунковим періодом позивача, з огляду на таке.

15 березня 2022 року був прийнятий Закон № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ст.1 Закону цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Пунтом 2 Прикінцевих положень Закону Главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Законом України № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни, відповідно до яких у ч.3 ст.119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Тобто, з набранням чинності даним Законом, з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України та ст1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Такі ж гарантії закладено в ст. 21 КЗпП України при укладенні трудового договору.

Встановлено та не заперечується позивачем, в березні 2022 року позивачвступив до Сил територіальної оборони України, мобілізований до Збройних Сил України.

Тобто, внаслідок перебування на військовій службі роботу за укладеним з відповідачем контрактом позивач не виконує.

В зв`зку з перебуванням на військовій службі йому виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі №753/12209/22 від 28 червня 2023 року, з набранням чинності Законом України № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом.

Тобто, з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року).

З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні.

Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

До аналогічних висновків Верховний Суд прийшов і в постанові в справі № 204/10983/22 від 06 вересня 2023 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що до 18 липня 2022 року відповідач мав обов`язок зберігати за позивачем середній заробіток відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України.

При цьому, доводи позивача про те, що до даних правовідносин не застосовується ЗУ №2352-ІХ, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, з огляду на таке.

В вище наведеній колегією суддів постанові Верховного Суду в справі № 204/110983/22 в контексті приведених позивачем рішень Коституційного Суду зазначено, що відповідно до Рішення від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними.

Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

У пункті 2.3 Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 сформовано висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд.

Тобто, у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства.

Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

З урахуванням цього, Верховний Суд у даній справі дійшов до висновку, що оскільки положення ч.3 ст.119 КЗпП України в частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі, поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідач не порушив норми ст. 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року.

Отже, порядок обчислення середньої заробітної плати врегульовано Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Мінінстрів України №100 від 8 лютого 1995 року.

Відповідно до п.п.5. 8 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до довідки АТ «ДАК «Автомобільні дороги України» заробітна плата позивача за два повні останні місяці роботи перед увільненням (лютий та березень 2022 року) становила 112 744 грн 07 коп, при цьому кількість відпрацьованих робочих днів у зазначений період складала 32 (т. 1, а. с. 172).

Виходячи з наведеного, середньоденний заробіток позивача становить 3 523 грн 25 коп (112 744,07 : 32 = 3 523,25).

З урахуванням наведеного, за час з 31 травня 2022 року по 19 липня 2022 року, що складає 35 робочих днів, підлягає стягненню на користь позивача 123 313 грн 82 коп середнього заробітку (3 523,25 ? 35 = 123 313,82).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також захист порушеного права особи, яка звернулася до суду.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Деркача С. С. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, яким слід визнати протиправним наказ т. в. о. Голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» від 31.05.2022 року № 56-ВК про звільнення з посади члена правління - заступника голови правління в зв`язку з закінченням строку дії контракту, поновити ОСОБА_1 на посаді члена правління-заступника голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», у зв`язку з чим стягнути з Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2022 року по 19 липня 2022 року у розмірі 123 313 грн 82 коп.

При цьому, колегія суддів вважає необхідним зазначити щодо доводів представника відповідача.

Щодо «строкового» характеру контракту, то колегією суддів зазначено вище про те, що положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України є імперативними та мають пріоритет над умовами контракту.

Закінчення строку контракту не може бути самостійною підставою для звільнення під час проходження військової служби.

Практика Верховного Суду (постанови від 19.05.2020 у справі № 210/3187/18 та від 01.06.2022 у справі № 753/10626/20) підтверджує гарантії ст. 119 КЗпП України поширюються і на працівників за строковими трудовими договорами.

При цьому, є помилковими доводи відповідача про те, що гарантії ст. 119 КЗпП не подовжують строк дії контракту, адже Закон прямо вказує, що за працівником зберігаються місце роботи та посада «на весь час проходження служби». Тобто, дія контракту в цій частині фактично призупиняється на час виконання військового обов`язку і продовжується після його завершення. Інакше, сама гарантія втратила б сенс, адже роботодавець міг би уникати її застосування, укладаючи лише строкові контракти.

Щодо «ненадання контракту добровольця чи військовослужбовця», то колегія суддів відмічає, що для застосування гарантій ст. 119 КЗпП достатньо належних підтверджуючих документів (довідка ТЦК, наказ військової частини тощо).

Вимога відповідача про надання саме «контракту військовослужбовця» не ґрунтується на законі, адже закон не обмежує перелік документів виключно «контрактом».

Верховний Суд у постановах від 13.07.2022 у справі № 380/5447/20 та від 15.12.2021 у справі № 640/20156/19 підтвердив, що будь-які офіційні документи, які підтверджують факт проходження служби, є достатніми для застосування гарантій.

Отже, доводи відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу не ґрунтуються на нормах чинного законодавства і суперечать усталеній судовій практиці.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Згідно з ч.4 даного закону розмір судового збору при зверненні до суду з позовом майнового характеру, поданого фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі, коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Отже, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції становив 7 022 грн 89 коп (6 030 грн 49 коп - за майнову вимогу у розмірі 603 049 грн 65 коп та 992 грн 40 коп за немайнову вимогу).

При цьому, судовий збір за подання апеляційної скарги становив 11 526 грн 74 коп (9 045 грн 74 коп. - за майнову вимогу, та 2 481 грн - за немайнову вимогу).

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог у розмірі 123 313 грн 82 коп, що становить «?» 20 % від загальної заявленої суми 603 049 грн 65 коп (123 313, 82 х 100 : 603 049,65), понесені витрати по сплаті судового збору, які підлягають відшкодуванню Акціонерним товариством «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» ОСОБА_1 пропорційно до задоволених вимог складають 10 320 грн 63 коп (6030, 49 + 9045,74 х 20 % = 7 839 грн 63 коп (за майнову вимогу) + 2 481 грн (за немайнову вимогу).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Деркача Сергія Степановича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати протиправним наказ т. в. о. Голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» від 31.05.2022 року № 56-ВК про звільнення з посади члена правління - заступника голови правління в зв`язку з закінченням строку дії контракту.

Поновити ОСОБА_1 на посаді члена правління-заступника голови правління Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Стягнути з Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (, м. Київ, 03150, вул. Антоновича, буд. 51) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 травня 2022 року по 19 липня 2022 року у розмірі 123 313 (сто двадцять три тисячі триста тринадцять) грн 82 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (, м. Київ, 03150, вул. Антоновича, буд. 51) в дохід держави судовий збір у розмірі 10 320 (десять тисяч триста двадцять) грн 63 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура