ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 вересня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2770/24

Головуючий у першій інстанції Кухта В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/589/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Седнівська селищна рада Чернігівського району

Чернігівської області

третя особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Кухти В.О. від 06 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області в якому, уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи судом першої інстанції, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Седнівської селищної ради народних депутатів трудящих 15.10.1962 року, власниками житлового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Рішенням Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 27.06.2001 року вул. Радянська перейменована на вул. Козацька. Рішенням виконавчого комітету Седнівської селищної ради від 16.05.2013 року № 59 житловому будинку, що обліковувався у АДРЕСА_2 , присвоєно номер 11. Предметом спору у даній справі є 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкова справа у зв`язку із його смертю не заводилась, право власності на раніше належну йому частину житлового будинку ні за ким іншим в подальшому не зареєстровано. За доводами позивача, інша частина житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_6 , була предметом спадкування. Так, позивач ОСОБА_7 є власником 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2022 року. Вказана частина житлового будинку належала рідній сестрі позивача ОСОБА_8 , яка успадкувала вказану частину будинку від свого чоловіка ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла. ОСОБА_9 успадкував зазначену частину будинку від своєї матері ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_10 успадкувала 1/4 частину вказаного житлового будинку від своєї матері - ОСОБА_6 , яка була власником 1/2 частини житлового будинку, на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 15.10.1962 року. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Право власності в порядку спадкування на іншу 1/4 частину будинку після смерті ОСОБА_6 отримала ОСОБА_2 , інша дочка ОСОБА_6 . Проте, як вказувала позивач, ні ОСОБА_2 , ні її спадкоємці після смерті ОСОБА_6 в спірному будинку не проживали. Після смерті ОСОБА_6 будинок залишився у володінні її дочки ОСОБА_10 , яка станом на день смерті ОСОБА_11 була прописана разом із матір`ю, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 255, яка була відкрита Чернігівською районною державною нотаріальною конторою, у зв`язку із смертю ОСОБА_6 . В подальшому, ОСОБА_10 виїхала на роботу в Португалію, де і проживала до своєї смерті, а саме - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Її син ОСОБА_9 вселився в будинок у 2002 році, хоча і був зареєстрований за іншою адресою. З 2008 року після смерті своєї матері він займався оформленням права власності на будинок в порядку спадкування: замовив технічний паспорт, за його заявою здійснено реєстрацію права власності на будинок у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, він займався питанням щодо присвоєння спадковому будинку нової адреси. Факт постійного проживання ОСОБА_9 з 2002 року по день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) у будинку АДРЕСА_1 підтверджується, зокрема, довідкою Седнівської селищної ради від 12.11.2013 року № 1118, довіреністю ОСОБА_9 , виданої ОСОБА_12 , від 24.05.2013 року, а також може бути підтверджено показаннями свідків. Разом з ОСОБА_9 з 2008 року по день його смерті у будинку АДРЕСА_1 проживала сестра позивача - ОСОБА_13 , спершу - у цивільному шлюбі, а з 25.10.2013 року - у зареєстрованому шлюбі. Після смерті чоловіка вона залишилася проживати в цьому ж будинку, прийняла спадщину. У 2019 році ОСОБА_8 отримала травму голови з пошкодженням головного мозку, у зв`язку з чим, до дати своєї смерті перебувала на стаціонарному лікуванні у різних лікарнях. Після смерті ОСОБА_8 , будинок АДРЕСА_1 перебуває у володінні позивача. За доводами позивача, у будинку ніхто не зареєстрований, проте, позивач ОСОБА_1 користується даним будинком. Позивач стверджує, що хоча вона і є власником лише 1/4 частини будинку, але володіти та користуватися лише частиною будинку в даному випадку є неможливим. Житловий будинок АДРЕСА_1 має 27,3 кв.м житлової площі, 56,7 кв.м - загальної площі, складається із двох кімнат площею 12,1 та 15,2 кв.м, веранди, кухні, сіней. Кімната площею 12,1 кв.м є прохідною. Реального поділу житлового будинку або визначення порядку користування житловим будинком між співвласниками не проводилося. Отже, здійснюючи володіння та користування 1/4 частиною вказаного будинку, на підставі відповідного документа на право власності, позивач та спадкодавці, які проживали у будинку, фактично володіли та користувалися будинком в цілому, в тому числі, і тією часткою, право власності на яку мав покійний ОСОБА_4 . За доводами позивача, на даний час вона продовжує відкрито користуватися житловим будинком, доглядає за будинком та утримує його. Позивач вказує, що розуміє, що 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 , їй не належить. Проте, іншим особам право власності на дану частку також не належить. При цьому, добросовісно володіли та користувалися цим майном ОСОБА_14 , та ОСОБА_8 більше, як 10 років, та продовжує володіти і користуватися цим майном позивач ОСОБА_1 , і відповідно до ч.2 статті 344 ЦК України, вона може приєднати до часу свого володіння весь час, протягом якого цим майном володіли ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Враховуючи викладені вище обставини, на підставі ч.1, ч.2, ч.4 статті 344 Цивільного Кодексу України, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати за нею, за набувальною давністю, право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 . Позивач також зазначала, що очікує понести судові витрати в сумі 6 211 грн. 20 коп., що складаються з суми судового збору 1 211 грн. 20 коп. та 5 000 грн. на оплату правової допомоги.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.12.2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 06.12.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 до дати його смерті. Також апелянт зазначає, що судові витрати, пов`язані із апеляційним розглядом даної справи, складають 5 453 грн. 44 коп., в тому числі, 1 453 грн. 44 коп. - судовий збір із застосуванням коефіцієнту 0,8, та 4 000 грн. - на оплату правничої допомоги. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 06.12.2024 року є незаконним, з огляду на наступне. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вважає безпідставним висновок суду першої інстанції відносно того, що частина спірного будинку, на яку позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, є предметом спору з іншою співвласницею ОСОБА_2 , що виключає добросовісність володіння майном як позивачем, так і її спадкодавцями. ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до позову у даній справі, вона претендує на визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 , яка відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Седнівської селищної ради народних депутатів трудящих 15.10.1962 року, належала на праві власності ОСОБА_5 . Інша 1/2 частина вказаного житлового будинку, на підставі того ж свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 15.10.1962 року, належала ОСОБА_6 . Предметом спадкування у спадковій справі, копія якої надана до матеріалів справи № 748/2770/24, є 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . В результаті неодноразових спадкувань, вказана частка на час розгляду даної справи належить: 1/4 - ОСОБА_1 та 1/4 - ОСОБА_2 . Спадкові права на частку, що належала ОСОБА_6 , весь час оформлювалися нотаріусом, тобто, не існує спору щодо спадкових прав на вказану частину будинку. При цьому, спадкова справа у зв`язку із смертю ОСОБА_4 не заводилась, право власності на раніше належну йому частину житлового будинку ні за ким іншим в подальшому (з 1963 року) не зареєстровано. За доводами апелянта, правова можливість набути майно у власність за набувальною давністю виникла із введенням в дію Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, відповідно ч.1 статті 344 якого особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). За положеннями ч.2 вказаної статті особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Апелянт зазначає, що в даному випадку, ОСОБА_9 , вселившись у будинок АДРЕСА_1 у 2002 році, знав, що будинок був побудований його дідом та бабою, в ньому до дати своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) була зареєстрована лише його мати ОСОБА_10 . Жодних документів на будинок, крім свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Седнівської селищної ради народних депутатів трудящих 15.10.1962 року на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , у ОСОБА_9 не було. Оскільки обоє титульних співвласників померли, вони були його дідом та бабою, його матір на той час проживала у Португалії, то він добросовісно заволодів цим будинком, знаючи, що майно йому не належить, проте, вважаючи за можливе в подальшому оформити на себе право власності на нього. Жодних інших претендентів на вказане майно не було. Після смерті матері ОСОБА_10 , ОСОБА_9 дізнався, що за заявою ОСОБА_10 від 09.04.2004 року Чернігівською районною державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа, але лише у зв`язку із смертю ОСОБА_11 . У зв`язку із смертю ОСОБА_4 спадкова справа не заводилася, оскільки дід та баба за життя не зареєстрували свій шлюб, а у свідоцтві про народження матері ОСОБА_15 у графі батько значиться ОСОБА_16 . Тому ОСОБА_10 не могла підтвердити належними засобами свої родинні відносини з ОСОБА_4 та не могла за правилами, які діяли на момент його смерті, отримати документ про право на спадщину на належну йому частку нерухомого майна. При цьому, ОСОБА_14 володів та користувався будинком в цілому, оскільки частки співвласників в натурі не виділялися, і тому, він володів і тою часткою, яка належала ОСОБА_4 . Апелянт зазначає, що починаючи з 2008 року, ОСОБА_14 , а після його смерті - його дружина, стали відкрито вчиняти дії, якими підтверджували своє володіння спірним будинком. За його заявою у 2008 році у Реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності на будинок за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ним у 2008 році був замовлений технічний паспорт на будинок, за його заявою Седнівська селищна рада 16.05.2013 року прийняла рішення № 59 про присвоєння житловому будинку номера. Всі відповідні документи містяться в матеріалах даної справи. Протягом 2008-2013 року ОСОБА_9 здійснював ремонтні роботи у будинку, зокрема, була перероблена піч, він здійснював оплату комунальних послуг. Проте, як вказує апелянт, за своє життя ні ОСОБА_9 , ні його спадкоємиця ОСОБА_8 так і не отримали документів про право власності ні на частку, що належала ОСОБА_11 , ні на частку, що належала ОСОБА_4 , продовжуючи своє безтитульне володіння. Відповідно до спадкової справи, яка була відкрита у зв`язку із смертю ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , яка за висновком суду першої інстанції, вправі також претендувати на спірне нерухоме майно, подала заяву про прийняття спадщини на частку ОСОБА_6 лише 10.03.2021 року. Довідка селищної ради від 01.03.2021 року, яка міститься у спадковій справі ОСОБА_6 , і на яку послався суд першої інстанції, як на доказ наявності інших претендентів на спірне майно, не може бути належним доказом будь-яких прав у ОСОБА_2 на майно ОСОБА_4 . Апелянт стверджує, що довідка складена через 20 років після нібито вчинення таких дій ОСОБА_2 , однак такі факти мають доводитись у суді. За доводами апелянта, Седнівській селищній раді, як органу місцевого самоврядування такі відомості: здійснила поховання за власний рахунок, протягом 6 місяців забрала особисті речі, закрила на навісний будинок, провела там косметичний ремонт, не можуть бути достовірно відомі, такі дані органом місцевого самоврядування не збираються, не обліковуються, не підтверджені жодними документами. Аелянт стверджує, що саме ця довідка стала підставою для видачі Чернігівською районною державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на частину будинку. Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначала, що саме вона та її правопопердники - ОСОБА_13 та ОСОБА_9 з 2008 року володіли нерухомим майном ОСОБА_4 . Більш ранній період володіння як часткою будинку, так і будинком в цілому не дає жодній особі право претендувати на право власності на майно за набувальною давністю. Апелянт вказує, що в судовому засіданні свідки підтвердили той факт, що ОСОБА_9 з 2002 року по день його смерті, постійно проживав у спірному будинку, спершу сам, а з 2008 року - разом із дружиною ОСОБА_13 . Після смерті ОСОБА_9 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , в будинку проживала ОСОБА_8 , після смерті якої, ІНФОРМАЦІЯ_2 , будинком володіє позивач. Право власності на спірну частину будинку залишається зареєстрованим за ОСОБА_4 , який не має спадкоємців. В будинку більше 10 років ніхто не зареєстрований. Зазначена частина будинку, яка належала ОСОБА_4 , не визнавалася відумерлою спадщиною. За доводами апелянта, на даний час позивач продовжує відкрито користуватися житловим будинком в цілому, доглядає за будинком та утримує його. Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. Позивач розуміє, що 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 , їй не належить. Проте, і іншим особам право власності на цю частку не належить. При цьому, добросовісно володіє та користується цим майном позивач та її спадкодавці більше 10 років.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 25.06.2025 року (а.с.145-146), ОСОБА_2 було залучено до участі у даній цивільній справі № 748/2770/24 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

У письмових поясненнях у даній справі №748/2770/24 третя особа ОСОБА_2 просила залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції від 06.12.2024 року, та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , у зв`язку із її необґрунтованістю. ОСОБА_2 у письмових поясненнях вказує, що позивач не підтвердила належними доказами, яким чином вона здійснює володіння спірним будинком, фактично проживаючи в іншому місті та ніколи не з`являючись за місцезнаходженням спірного будинку.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Марченко Н.І. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник відповідача Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, третя особа ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15.10.1962 року, будинок в АДРЕСА_2 , належав ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності (а.с.33-34).

Рішенням №59 виконавчого комітету Седнівської селищної ради Чернігівського району та області від 16.05.2013 року даному будинку присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (а.с.15).

Згідно із копією запису акту про смерть №4 та свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , ОСОБА_17 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16, 17).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.80, зворот). Згідно копії спадкової справи, відкритої після її смерті, встановлено наступне. Із відповідною заявою про прийняття спадщини звернулися її дочки: ОСОБА_10 - 09.04.2004 року та ОСОБА_2 - 10.03.2021 року. Як вбачається із дублікату заповіту від 11.06.1992 року, ОСОБА_6 все своє майно заповіла своїм дітям ОСОБА_2 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.02.2022 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_10 є спадкоємцями на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 , зазначене свідоцтво видано ОСОБА_2 на 1/4 частку у праві власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається із запису про смерть №225 від 2007 року, ОСОБА_20 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в районі Сан Жуан даш Лампаш, Округ Сінтра, Португалія (а.с.8-14).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.24), ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.28).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.11.2022 року (а.с.35), позивач ОСОБА_1 після смерті сестри ОСОБА_8 успадкувала 1/4 частку у праві власності на житловий будинок за адресою по АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 , спадкоємцем якої за заповітом була її дочка ОСОБА_10 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, спадкоємцем якої за законом був її син ОСОБА_9 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, спадкоємцем якого за законом була його дружина ОСОБА_8 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17.11.2022 року у справі № 748/1671/22 (а.с.88-89), заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 1946 року по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційним судом встановлено, що після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 06.12.2024 року, постановою Чернігівського апеляційного суду від 25.06.2025 року у справі № 748/1671/22 рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17.11.2022 року у справі №748/1671/22 - скасовано, та ухвалено постанову, якою відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 06.12.2024 року, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні вимог заявленого нею позову, суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26.05.2021 року у справі №214/3083/18, від 24.06.2021 року у справі №219/49/20, від 23.09.2021 року у справі № 206/1759/20 , від 05.04.2022 року у справі №642/3930/20, а також правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.11.2022 року у справі №293/1061/21, згідно якого позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Суд першої інстанції констатував, що свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які були допитані в судовому засіданні підтвердили, що дійсно у спірному будинку проживали ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Разом з тим, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні від 06.12.2024 року зазначив, що сам лише факт проживання у спірному приміщенні чи оформлення спадщини на його частину не підтверджують підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки ці факти не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на ті обставини, що у спадковій справі, заведеній після смерті ОСОБА_6 , міститься довідка Седнівської селищної ради від 01.03.2021 року, згідно з якою ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_6 провела її поховання за власний рахунок, протягом 6 місяців забрала особисті речі, закрила на навісний замок будинок по АДРЕСА_1 та провела там косметичний ремонт. Також у спадковій справі містяться заяви ОСОБА_2 від 31.08.2022 року та від 01.03.2023 року про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок за адресою по АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , постанова про відмову у вчиненні цієї нотаріальної дії від 31.08.2022 року та копія рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17.11.2022 року, яким задоволено заяву ОСОБА_2 та встановлено факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Із наведеного вбачається, що частина спірного будинку, на яку позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, є предметом спору з іншою співвласницею ОСОБА_2 , що виключає добросовісність володіння майном, як позивачем ОСОБА_1 , так і її спадкодавцями. За даних обставин, суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки позивачем не доведено всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

У контексті встановлених у даній цивільній справі фактичних, документально підтверджених обставин, та приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18, а саме:

… Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

… Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За змістом ч.1 статті 344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто, є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Приймаючи до уваги зазначене вище, слід дійти висновку, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбано добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Натомість, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок щодо застосування положень статті 344 ЦК України викладено у постановах Верховного Суду: від 28.04.2020 року №552/1354/18, від 15.11.2022 року у справі № 293/1061/21, від 01.06.2023 року у справі 946/3769/20.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15.10.1962 року, будинок в АДРЕСА_2 , належав ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності (а.с.33-34). Рішенням №59 виконавчого комітету Седнівської селищної ради Чернігівського району та області від 16.05.2013 року даному будинку присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (а.с.15). Згідно із копією запису акту про смерть №4 та свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , ОСОБА_17 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16, 17).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , звернувшись до суду з даним позовом до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, в подальшому уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи судом першої інстанції, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Виконавчим комітетом Седнівської селищної ради народних депутатів трудящих 15.10.1962 року, власниками житлового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Рішенням Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 27.06.2001 року вул. Радянська перейменована на вул. Козацька. Рішенням виконавчого комітету Седнівської селищної ради від 16.05.2013 року № 59 житловому будинку, що обліковувався у АДРЕСА_2 , присвоєно номер 11. Предметом спору у даній справі є 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкова справа у зв`язку із його смертю не заводилась, право власності на раніше належну йому частину житлового будинку ні за ким іншим в подальшому не зареєстровано. За доводами позивача, інша частина житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_6 , була предметом спадкування. Так, позивач ОСОБА_7 є власником 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.11.2022 року. Вказана частина житлового будинку належала рідній сестрі позивача ОСОБА_8 , яка успадкувала вказану частину будинку від свого чоловіка ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла. ОСОБА_9 успадкував зазначену частину будинку від своєї матері ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_10 успадкувала 1/4 частину вказаного житлового будинку від своєї матері - ОСОБА_6 , яка була власником 1/2 частини житлового будинку, на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 15.10.1962 року. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Право власності в порядку спадкування на іншу 1/4 частину будинку після смерті ОСОБА_6 отримала ОСОБА_2 , інша дочка ОСОБА_6 . Проте, як вказувала позивач, ні ОСОБА_2 , ні її спадкоємці після смерті ОСОБА_6 в спірному будинку не проживали. Після смерті ОСОБА_6 будинок залишився у володінні її дочки ОСОБА_10 , яка станом на день смерті ОСОБА_11 була прописана разом із матір`ю, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 255, яка була відкрита Чернігівською районною державною нотаріальною конторою, у зв`язку із смертю ОСОБА_6 . В подальшому, ОСОБА_10 виїхала на роботу в Португалію, де і проживала до своєї смерті, а саме - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Її син ОСОБА_9 вселився в будинок у 2002 році, хоча і був зареєстрований за іншою адресою. З 2008 року після смерті своєї матері він займався оформленням права власності на будинок в порядку спадкування: замовив технічний паспорт, за його заявою здійснено реєстрацію права власності на будинок у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, він займався питанням щодо присвоєння спадковому будинку нової адреси. Факт постійного проживання ОСОБА_9 з 2002 року по день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) у будинку АДРЕСА_1 підтверджується, зокрема, довідкою Седнівської селищної ради від 12.11.2013 року № 1118, довіреністю ОСОБА_9 , виданої ОСОБА_12 , від 24.05.2013 року, а також може бути підтверджено показаннями свідків. Разом з ОСОБА_9 з 2008 року по день його смерті у будинку АДРЕСА_1 проживала сестра позивача - ОСОБА_13 , спершу - у цивільному шлюбі, а з 25.10.2013 року - у зареєстрованому шлюбі. Після смерті чоловіка вона залишилася проживати в цьому ж будинку, прийняла спадщину. У 2019 році ОСОБА_8 отримала травму голови з пошкодженням головного мозку, у зв`язку з чим, до дати своєї смерті перебувала на стаціонарному лікуванні у різних лікарнях. Після смерті ОСОБА_8 , будинок АДРЕСА_1 перебуває у володінні позивача. За доводами позивача, у будинку ніхто не зареєстрований, проте, позивач ОСОБА_1 користується даним будинком. Позивач стверджує, що хоча вона і є власником лише 1/4 частини будинку, але володіти та користуватися лише частиною будинку в даному випадку є неможливим. Житловий будинок АДРЕСА_1 має 27,3 кв.м житлової площі, 56,7 кв.м - загальної площі, складається із двох кімнат площею 12,1 та 15,2 кв.м, веранди, кухні, сіней. Кімната площею 12,1 кв.м є прохідною. Реального поділу житлового будинку або визначення порядку користування житловим будинком між співвласниками не проводилося. Отже, здійснюючи володіння та користування 1/4 частиною вказаного будинку, на підставі відповідного документа на право власності, позивач та спадкодавці, які проживали у будинку, фактично володіли та користувалися будинком в цілому, в тому числі, і тією часткою, право власності на яку мав покійний ОСОБА_4 . За доводами позивача, на даний час вона продовжує відкрито користуватися житловим будинком, доглядає за будинком та утримує його. Позивач вказує, що розуміє, що 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 , їй не належить. Проте, іншим особам право власності на дану частку також не належить.

Як вбачається із наведеного вище, на час заволодіння нерухомим майном, а саме, 1/2 часткою житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивач була достеменно обізнана, що власником майна, яке є предметом даного спору, і щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, на підставі статті 344 ЦПК України, за життя був ОСОБА_4 . Відповідно до вказаної норми Закону, яка регламентує спірні правовідносини, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном, і завжди знала, хто є власником цього майна. За даних обставин, відсутні підстави вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України. При цьому, той факт, що спадкова справа у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 не заводилась, і право власності на раніше належну йому частину житлового будинку ні за ким іншим в подальшому не зареєстровано, не надавала позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що здійснюючи володіння та користування 1/4 частиною спірного будинку, на підставі відповідного документа на право власності, позивач та спадкодавці, які проживали у будинку, фактично володіли та користувалися будинком в цілому, в тому числі, і тою часткою, право власності на яку мав покійний ОСОБА_4 , у контексті обставин даної цивільної справи та приписів статті 344 ЦК України, не можуть бути підставою для задоволення вимог заявленого позову про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частину спірного будинку.

Відсутність такої ознаки, як добросовісність заволодіння особою чужим майном, виходячи із положень статті 344 ЦК України, виключає можливість визнання права власності на спірний будинок за набувальною давністю за позивачем.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем ОСОБА_1 в ході розгляду даної справи не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, на підтвердження добросовісності набуття нею спірної частини домоволодіння.

Виходячи із положень статті 344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 , після його смерті іншим особам не належить, і даним майном добросовісно володіє та користується позивач більше 10 років, не можуть бути підставами для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на вказану частину будинку за набувальною давністю, у контексті приписів статті 344 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновку оскаржуваного апелянтом рішення суду першої інстанції від 06.12.2024 року щодо відсутності правових підстав, у контексті приписів статті 344 ЦК України, яка регулює набувальну давність, для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на частину будинку за набувальною давністю. Оскільки вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується із фактичними, документально підтвердженими обставинами справи та нормами права, які регламентують спірні правовідносини.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.12.2024 року - залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: