ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1708/25 Справа № 233/6325/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Малінов О.С. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Крвиий Ріг

справа № 233/6325/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах та від імені якого діє адвокат Пікулін Роман Миколайович, на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Маліновим О.С. у м. Костянтинівка Донецької області та повне судове рішення складено 15 жовтня 2024 року, -

УСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 12 червня 2014 року між позивачем та відповідачем по справі було укладено договір нецільової позики № 002, відповідно до умов якого він передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 35 900 гривень, які останній зобов`язався повернути в строк до 14 серпня 2014 року.

Факт отримання грошових коштів за укладеним договором підтверджується власноруч написаною ОСОБА_2 розпискою.

Станом на 14 серпня 2014 року відповідач суму позики не повернув.

На підставі наведенного вище позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь, з урахуванням уточнених позовних вимог, заборгованість за договором нецільової позики № 002 від 12 червня 2014 року в сумі 35 900 гривень сума заборгованості за договором, 3 590 грн 10% за користування чужими коштами, 7 801,60 грн 3% річних, 52 934,60 грн інфляційні збитки, 78 668,80 грн пеня за прострочення платежу, а всього 178 895 грн, та судовий збір у розмірі 983,16 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2024 року позов задоволено стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором нецільової позики № 002 від 12 червня 2014 року, яка складається із: 35 900 грн сума заборгованості за договором, 3 590 грн - 10% за користування чужими коштами, 7 801 грн 60 коп - 3% річних, 52 934 грн 60 коп - інфляційні збитки, 78 668 грн 60 коп - пеня за прострочення платежу, а всього стягнуто 178 895 грн та витрати, пов`язані із сплатою судового збору у розмірі 983 грн 16 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , в інтересах та від імені якого діє адвокат Пікулін Р.М., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, якщо договором передбачено інший розмір процентів за прострочення, ніж 3 % річних, то застосовується саме цей договірний розмір. Суд не повинен одночасно стягувати як договірні відсотки, так і 3 % річних за статтею 625 ЦК України, оскільки це не відповідає вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того апелянт вказує на те, що суд стягнув з відповідача пеню, розмір якої більше ніж вдвічі перевищує суму позики. Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, суд має право зменшити розмір неустойки, якщо вона значно перевищує розмір збитків або за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Верховний Суд України у своїй практиці неодноразово підкреслював, що суд може зменшити розмір неустойки за власною ініціативою, навіть без відповідного клопотання сторони. Отже, суд першої інстанції мав право зменшити розмір неустойки, навіть без відповідного клопотання з боку відповідача, враховуючи, що розмір неустойки вдвічі перевищує розмір основного боргу, що суперечить принципам справедливості та розумності. Відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи, отримує державну соціальну допомогу з інвалідності в розмірі 2 361 грн на місяць, яка дорівнює мінімальному прожитковому мінімуму для осіб, що втратили працездатність у 2024 році, а також має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Зазначені обставини мають суттєве значення при вирішенні питання про зменшення розміру пені.

Також зазначає, що протягом судового розгляду справи не було забезпечено належну участь сторін у справі, що порушує принцип доступності правосуддя, закріплений у статті 2 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Ігнатова Є.Є., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, 12 червня 2014 року сторони по справі уклали договір нецільової позики № 002, відповідно до п.1.1, п.2.1 якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 35 900 гривень.

Як вбачається з п.3.1 договору № 002 від 12 червня 2014 року та оригіналу розписки, яка долучена до матеріалів справи, ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 35900 гривень в момент підписання договору, тобто, 12 червня 2014 року (том 1 а.с.56).

Згідно п.4.1, п.4.2 договору позика надається на строк з 12 червня 2014 року до 12 серпня 2014 року включно. Кінцевою датою погашення позики є 14 серпня 2014 року.

Відповідно до п. 5.1 позичальник ОСОБА_2 зобов`язаний повернути суму позики в кінцеву дату, встановлену п. 4.2 договору, тобто, 14 серпня 2014 року.

Згідно п.6.2 договору нецільової позики при простроченні позичальником повернення позики (її несплаченої частини), він сплачує на користь позикодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої неповерненої суми за кожен день прострочення за весь час прострочення. При цьому позичальник зобов`язаний повернути суму позики (її неповернену частину), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення.

Пунктом 6.3 укладеного сторонами договору передбачено, що відповідно до ст.536 ЦК України сторони домовились, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку прострочення виконання позичальником свого обов`язку по поверненню позики (її частини) становить 10%.

Відповідач ОСОБА_2 не виконав зобов`язань з повернення позики, що підтверджується наданим представником позивача в судове засідання оригіналом розписки, яка згідно п.3.2, п.5.3 договору до дня повернення позики зберігається у позикодавця.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання суду не надано, борг позивачу не повернуто, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором нецільової позики, з урахуванням штрафних санкцій у вигляді відсотків за користування коштами, інфляційних збитків та пені є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо.

Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Керуючись статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України, від 08 червня 2016 року (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц).

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова 16 червня 2021 року по справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21).

З матеріалів справи слідує, що 12 червня 2014 року сторони по справі уклали договір нецільової позики № 002, відповідно до п.1.1, п.2.1 якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 35 900 гривень.

Як вбачається з п.3.1 договору № 002 від 12 червня 2014 року та оригіналу розписки, яка долучена до матеріалів справи, ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 35900 гривень в момент підписання договору, тобто, 12 червня 2014 року (том 1 а.с.56).

Доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання матеріали справи не містять, борг позивачу не повернуто, тому суд першої інстанції, виходячи зі змісту договір нецільової позики та розписки до вказаного договору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Доводи апелянта про те, що відповідач заперечує факт підписання цих документів, колією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідно до висновку експерта № СЕ-19/111-24/40561-ПЧ від 31 липня 2025 року, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивiльнiй справi № 233/6325/16-ц. Досліджувані підписи від імені ОСОБА_2 у графі стовпчику «позичальник» в договорі нецільової позики № 002 від 12 червня 2014 року та в розписці від 12 червня 2014 року виконані однією особою. Досліджуваний підпис від імені ОСОБА_2 у графі стовпчику «позичальник» договору нецільової позики № 002 від 12 червня 2014 року, виконаний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Досліджуваний підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 12 червня 2014 року, виконаний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не повинен одночасно стягувати як договірні відсотки, так і 3 % річних за статтею 625 ЦК України, оскільки це не відповідає вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за ст. 625 ЦК.

Згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі наведеного вище суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 10 % за користування чужими коштами в розмірі 3 590 грн, які передбачені умовами договору, та 3% річних від простроченої заборгованості за договором нецілової позики в сумі 7 801,60 грн за весь строк прострочення зобов`язання.

Колегія суддів зазначає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що суд стягнув з відповідача пеню, розмір якої більше ніж вдвічі перевищує суму позики, в той час як відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, суд має право зменшити розмір неустойки, якщо вона значно перевищує розмір збитків або за наявності інших обставин, що мають істотне значення, оскільки розмір пені був обумовлений умовами договору нецільової позики. Той факт, що з серпня 2022 року відповідач є внутрішньо переміщеною особою та з 01 грудня 2021 року відповідачу встановлено другу групу інвалідності, не звільняє останнього від обов`язку виконати умови договору, який був укладений 12 червня 2014 року та мав бути виконаний 14 серпня 2014 року.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що протягом судового розгляду справи не було забезпечено належну участь сторін у справі, що порушує принцип доступності правосуддя, закріплений у статті 2 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки відсутні підстави вважати що судом першої інстанції не було забезпечено належну участь сторін у справі.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах та від імені якого діє адвокат Пікулін Роман Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: