Номер провадження:22-ц/812/1647/25 Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

06 жовтня 2025 року м. Миколаїв справа № 487/11354/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2025 року, ухвалене у складі головуючої судді Скоринчук К.М. у приміщенні суду у м.Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки і піклування Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком,

встановив:

26 грудня 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката ОСОБА_2. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки і піклування Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.

Позов мотивовано тим, що позивач з 10 листопада 2007 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . Цей шлюб був розірваний рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 березня 2014 року (справа № 487/811/14).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З кінця 2014 року донька сторін проживає з батьком, який її самостійно утримує та виховує, мати дитини виїхала за межі України, не бере участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться її життям.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що у вересні 2024 року ОСОБА_1 був мобілізований до лав ЗСУ, оскільки на момент мобілізації документально не зміг підтвердити факт самостійного виховання дитини та отримати відстрочку від мобілізації, а також на те, що відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для звільнення військовослужбовця зі служби необхідно надати, зокрема, рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, позивач просив суд встановити факт самостійного виховання ним неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція відповідача у суді першої інстанції не відома, оскільки справу розглянуто за її відсутності.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог, бо спір між сторонами щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини фактично відсутній та факт одноосібного виховання позивачем доньки ОСОБА_4 не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи.

Не погодившись із рішеннями суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката ОСОБА_2. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправильно оцінив досліджені докази та застосував норми права, що призвело до ухвалення помилкового рішення суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2. підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Згідно відмітки поштового повідомлення відповідачка відсутня за місцем реєстрації (а.с. 213-214, 218).

Від представника Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради Покітко А. надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника органу опіки та піклування, з позицією органу опіки по суті позовних вимог викладених у листі органу опіки та піклування, який наявний у матеріалах цивільної справи.

В зв`язку з цим, апеляційний суд розглядав справу у відсутність відповідачки та представника третьої особи, відповідно до положень частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

Судом встановлено, що з 10 листопада 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 21 березня 2014 року, яке набрало законної сили.

Згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва № 13.23-42947-2024 від 27 грудня 2024 року ОСОБА_3 зареєстрована з 12 жовтня 2004 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Неповнолітня ОСОБА_4 проживає в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить її бабусі ОСОБА_5 .

Згідно довідки Миколаївського ліцею № 55 Миколаївської міської ради Миколаївської області № 1204 від 22 жовтня 2024 року мати ОСОБА_4 не бере участі у вихованні доньки.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 був мобілізований до лав Збройних сил України. Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 02 жовтня 2024 року за №1617 солдат ОСОБА_1 перебуває на військові службі вказаної військової частини.

Як зазначив позивач, до часу призову його на службу неповнолітня донька проживала з ним та саме він здійснював її догляд та виховання, оскільки відповідачка у 2015 році виїхала за межі України до російської федерації та з того часу не поверталася.

На підтвердження факту проживання з ним доньки та його одноосібне утримання позивач надав письмові докази, а саме: акт про проживання за підписами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від 21 листопада 2024 (а.с.13); заяву сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 (а.с.16); акт підтвердження самостійного виховання дитини батьком від 24 лютого 2025 року з підписами сусідів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , відповідно до якого сусіди стверджують, що до часу мобілізації батько виховував дитину самостійно, з часу мобілізації дитина проживає сама, а її тітка - ОСОБА_12 провідує її через день, дитина повідомила, що мати з нею не спілкується (а.с.102); довідку Миколаївського ліцею № 55 Миколаївської міської ради Миколаївської області № 1115 від 23 вересня 2024 року про те, що ОСОБА_4 з 01 вересня 2019 року є ученицею вказаного ліцею (а.с.14); довідку Миколаївського ліцею № 55 Миколаївської міської ради Миколаївської області № 1204 від 22 жовтня 2024 року про те, що вихованням та навчанням ОСОБА_4 займається батько. Мати батьківські збори не відвідує та не бере участі у вихованні дитини (а.с.29).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона є матір`ю ОСОБА_3 , однак, з часу виїзду доньки до російської федерації у 2015 році, вони припинили спілкування. За припущенням свідка її онука - ОСОБА_4 , спілкується зі своєю мамою. До часу призову на військову службу вихованням дитини займався її батько - ОСОБА_1 . Наразі онука проживає сама, але свідок періодично приходить та провідує її.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні надала суду показання про те, що вона є рідною сестрою позивача. Підтвердила, що вихованням її племінниці - ОСОБА_4 з 2015 року займався позивач, оскільки матір дитини у 2015 році виїхала до російської федерації. Наразі племінниця проживає сама, але свідок, яка часто буває у відрядженнях, періодично приходить та провідує її. Зі слів неповнолітньої ОСОБА_4 останнього разу вона спілкувалася з мамою по телефону в березні місяці цього року.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 дав показання про те, що його похресниця товаришує з донькою позивача ОСОБА_4 . Знає, що вона проживає з батьком - позивачем по справі. З особистого спілкування з неповнолітньою ОСОБА_4 свідок знає, що вона подеколи спілкується по телефону з мамою - ОСОБА_3 . Про те, що донька перебуває на повному утриманні позивача ОСОБА_1 свідок знає зі слів останнього.

При цьому, допитані в судовому засіданні свідки зазначили, що відповідачка ОСОБА_3 спілкується зі своєю донькою ОСОБА_4 у телефонному режимі. Аналогічні пояснення надала в судовому засідання представник Служби у справах дітей, виходячи зі змісту бесіди з дитиною.

Відповідно до листа виконавчого комітету Миколаївської міської ради №13860/02.02.01-22/03/14/25 від 26 травня 2025 року Орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає недоцільним підготовку висновку щодо встановлення факту самостійного виховання дитини ОСОБА_4 її батьком ОСОБА_1 . У листі Орган опіки та піклування вказав, що зазначений у позовній заяві факт спільного проживання доньки з батьком не підтверджений, натомість документально підтверджено реєстрацію місць їхнього проживання за різним адресами. Дитина проживає за зареєстрованим місцем проживання в квартирі, власницею якої є її бабуся та спілкується з батьками в телефонному режимі.

Звертаючись до суду позивач просив встановити факт самостійного виховання дитини.

Отже, заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Із вищенаведеного слідує, що встановлення факту самостійного виховання дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків.

Тобто, за змістом наведених норм чинного законодавства з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Таким чином, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі пункту 2 частини 1статті 164 СК України.

Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 11 вересня 2024 року.

В силу статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей, а позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання дитини сторін, мати умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації своїх батьківських прав.

Розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини.

У даній справі позивачем не надано доказів, що в питанні виховання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачка умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.

Позивачем не доведено факту невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, ухилення матері від участі у вихованні та утриманні доньки.

Судом не встановлено обставин, які б беззаперечно свідчили, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.

Ті обставини, що мати дитини проживає окремо, не свідчать про те, що позивач самостійно виховує дитину і може вважатися в розумінні закону «одиноким батьком», оскільки вказані обставини не позбавляють матір дитини батьківських прав і не залишають дитину без материнського виховання.

Також суду не надано доказів як того, що батько дитини самостійно несе витрати по її утриманні, так і доказів того, що матір дитини таких витрат не несе. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання позивачем доньки, оскільки однозначно та достовірно не підтверджують вказаний факт.

За таких обставин доводи в апеляційній скарзі про те, що мати неповнолітньої дитини не приймає участі у її вихованні та утриманні, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновок суду, щодо відсутності підстав для встановлення факту самостійного виховання доньки.

Факт проживання дитини разом з батьком не заперечується батьками. Потреба у додатковому встановленні таких фактів судом не доведена. Утримання дитини батьком є законним обов`язком та не потребує встановлення судом.

Таким чином, судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 07 жовтня 2025 року