П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року м. Київ

Справа №757/19317/24

Провадження: № 22-ц/824/14493/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Нежури В.А., Верланова С. М.

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Рябка Руслана Олеговича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІ ФЛОУ», ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського Валентина Сергійовича, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У травні 2023 вона, ОСОБА_1 , дізналась про те, що 03 грудня 2019 року ПАТ «БГ БАНК» уклало з ТОВ «Мані Флоу» договір про відступлення права вимоги, посвідчений 03 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським B. C., реєстровий № 3368. Відповідно до п. 1.1. договору від 03 грудня 2019 року ПАТ «БГ БАНК» відступило на користь ТОВ «Мані Флоу» право вимоги за договором про іпотечний кредит від 11 квітня 2008 року № 735-100/ФК-08 з урахуванням усіх змін та доповнень внесених до нього, укладений між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 , іпотечним договором від 11 квітня 2008 року № 735-100/2фкіп-08, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І. А. та зареєстрованим в реєстрі за № 2396 із всіма змінами та доповненням, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 . Згідно з п. 1.3. договору від 03 грудня 2019 року предметом іпотеки за Договором іпотеки є квартира. 10 березня 2021 року між ТОВ «Мані Флоу» та ОСОБА_2 укладений договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським B. C. Відповідно до п. 1.1. Договору від 10 березня 2021 року ТОВ «Мані Флоу» відступило на користь ОСОБА_2 всі права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, предметом іпотеки за яким є квартира. Відповідно до п. 1.2. договору від 10 березня 2021 року, ціна відступлення права вимоги складає 35 000 грн. При цьому, зазначає, що сума кредиту за кредитним договором становить 1 000 000 грн. Відтак, відповідно до умов договору від 10 березня 2021 року відступлено право вимоги за ціною, яка є значно меншою за суму кредиту. Попередній кредитор ТОВ «Мані Флоу» не перебував у процедурі ліквідації та не був позбавлений банківської ліцензії договір від 10 березня 2021 року є таким, що підлягає визнанню недійсним, оскільки покупець, фізична особа ОСОБА_2 не мала відповідної ліцензії. Ураховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договором могло бути вчинене лише за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором), відступлення права за договором іпотеки теж було неправомірним. Отже, підстав для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки не було, а прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським B. C. рішення на підставі договору від 10 березня 2021 року є неправомірним та підлягає скасуванню. Вважає, що ОСОБА_2 має право в будь-який час вчинити дії направлені на звернення стягнення на квартиру, що в будь-кому разі порушить права та інтереси її, позивачки, а саме обтяження квартири вже порушує її права та інтереси, оскільки робить неможливим вчинення дій щодо власності.

У зв`язку з чим, з урахуванням заяви про зміну предмета позову просила суд визнати недійсним та скасувати договір про відступлення права вимоги, укладений 10 березня 2021 року між ТОВ «Мані Флоу» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С., зареєстрований в реєстрі за № 632; визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 57012795 від 10 березня 2021 року на підставі якого внесено запис (перенесено із запису № 5464207) до розділу «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким змінено іпотекодержателя з ТОВ «Мані Флоу» на ОСОБА_2 щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним № 00, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Рябко Р. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та не врахував обставини, які мають істотне значення для вирішення спору. ОСОБА_1 є єдиним законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.04.2017 та витягом з ДРРПНМ; записи про її право власності ніколи не скасовувалися. Водночас на підставі договору відступлення права вимоги від 10.03.2021 було змінено іпотекодержателя з ТОВ «Мані Флоу» на громадянку ОСОБА_2 , внаслідок чого на квартиру накладено обтяження, що унеможливлює вільне розпорядження нею та створює реальну загрозу втрати права власності. Договір відступлення права вимоги укладено з порушенням норм ЦК України, оскільки ТОВ «Мані Флоу» як фінансова установа передало права вимоги за кредитним та іпотечним договорами фізичній особі, яка не має ліцензії на надання фінансових послуг. Таке відступлення суперечить статтям 512, 1054 ЦК України та правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду (постанови від 31.10.2018 у справі №465/646/11, від 16.03.2021 у справі №906/1174/18). Приватний нотаріус Войтовський В.С. при державній реєстрації прав не перевірив правоздатність сторін та відповідність поданих документів вимогам законодавства, чим порушив ст. 10, 18, 24, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ПАТ «Український промисловий банк» (у подальшому перейменований на ПАТ «БГ Банк») та ОСОБА_4 11 квітня 2008 року було укладено договір про іпотечний кредит № 735-100/ФК-08, за умовами якого Банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 1 000 000 грн, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування у розмірі 14 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається строком погашення не пізніше 10 квітня 2038 року.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором про іпотечний кредит, про що між Банком та ОСОБА_3 11 квітня 2008 року укладено іпотечний договір № 735-100/Zфкін-08, на підставі якого Банку в іпотеку було передано нерухоме майно: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 70,80 кв м.

27 лютого 2015 року, на підставі постанови Правління Національного банку України від 26 лютого 2015 року № 134, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 43 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «БГ БАНК» строком на 1 рік з 27 лютого 2015 року по 26 лютого 2016 року.

11 лютого 2016 року рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 146 продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «БГ БАНК» на два роки по 26 лютого 2018 року.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31 травня 2017 року №2214 з 06 червня 2017 року призначено Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ БАНК» Луньо І. В.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 01 лютого 2018 року № 305 строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «БГ БАНК» продовжено на один рік по 26 лютого 2019 року включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31 січня 2019 року №218 строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «БГ БАНК» продовжено на один рік по 26 лютого 2020 року включно.

За результатами проведених заходів щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку, 24 жовтня 2019 року відбулися відкриті торги (аукціон) з продажу активів (майна) ПАТ «БГ БАНК», переможцем яких стало ТОВ «Мані Флоу».

Придбані активи оформлені відповідними договорами про відступлення майнових прав та прав вимог до боржників, у відповідності до яких ТОВ «Мані Флоу» заміщає ПАТ «БГ БАНК» у всіх правовідносинах, які склалися між ПАТ «БГ БАНК» та боржниками.

28 листопада 2019 року між ПАТ «БГ БАНК» та ТОВ «Мані Флоу» укладений договір № 11/2019-10 відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, у відповідності до умов якого Банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Банку до позичальника та заставодавцiв та/або іпотекодавців, поручителів зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитним договором та договорами іпотеки, застави, поруки з урахуванням ycix змін, доповнень i додатків до них.

Крім того, 03 грудня 2019 року між ПАТ «БГ БАНК» та ТОВ «Мані Флоу» укладений договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за договором іпотеки, за умовами якого ПАТ «БГ БАНК» відступив ТОВ «Мані Флоу» право вимоги за договором про іпотечний кредит №735-100/ФК-08 від 11 квітня 2008 року, укладеного ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_4 , ПАТ «БГ БАНК» відступив ТОВ «Мані Флоу» право вимоги за іпотечним договором № 735-100/Zфкін-08 від 11 квітня 2008 року, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 .

Отже, ТОВ «Мані Флоу» набуло прав нового кредитора та правонаступника всіх прав та обов`язків за кредитним договором № 735-100/ФК-08 від 11 квітня 2008 року, за іпотечним договором 735-100/Zфкін-08 від 11 квітня 2008 року.

ПАТ «БГ Банк» ліквідовано 26 лютого 2020 року.

10 березня 2021 року ТОВ «Мані Флоу» та ОСОБА_2 уклали договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ОСОБА_2 набула право вимоги за кредитним договором № 735-100/ФК-08 від 11 квітня 2008 року, за іпотечним договором 735-100/Zфкін-08 від 11 квітня 2008 року.

Обґрунтовуючи звернення до суду з позовом та своє порушене право ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.04.2017 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Незважаючи на це, на підставі договору відступлення права вимоги від 10.03.2021, укладеного між ТОВ «Мані Флоу» та ОСОБА_2 , іпотекодержателя було змінено, внаслідок чого на її квартиру накладено обтяження.

На думку позивачки, зазначений договір укладено з порушенням вимог цивільного законодавства, оскільки ТОВ «Мані Флоу» як фінансова установа передало права вимоги фізичній особі, яка не мала ліцензії на здійснення фінансових послуг. Відтак, таке відступлення суперечить ст. 512, 1054 ЦК України та правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду. Вона вважала, що приватний нотаріус Войтовський В. С. неправомірно зареєстрував зміни в Державному реєстрі речових прав, не перевіривши правоздатність сторін та відповідність правочину закону.

Позивачка зазначала, що укладення спірного договору створює для неї загрозу втрати права власності, а наявність обтяження порушує її право вільно розпоряджатися майном. У зв`язку з цим вона просила суд визнати договір відступлення права вимоги від 10.03.2021 недійсним та скасувати відповідне рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію обтяження.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 10.03.2021 року договір про відступлення права вимоги між ТОВ «Мані Флоу» та ОСОБА_2 відповідає вимогам ст. 512, 514 ЦК України. Закон не містить заборони на відступлення права вимоги фінансовою установою на користь фізичної особи, а сама цесія не є фінансовою послугою, що потребує ліцензування. Дії приватного нотаріуса при державній реєстрації прав відповідають положенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому підстав для визнання договору недійсним і скасування рішення про реєстрацію прав немає».

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої, другої ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 «Щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 статті 23 Закону України «Про іпотеку»« визначено, що положення частини першої статті 23 Закону № 898 (щодо правонаступництва іпотекодавців) не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки.

Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.

Конституційний Суд України зазначає, що положення частини першої статті 23 Закону № 898, які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Якщо не було досягнуто жодної з підстав вказаних у статті 17 Закону України «Про іпотеку» щодо припинення іпотеки, то відсутність запису про іпотеку не є підставою вважати, що іпотечний договір припинився чи кредитор не може задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна. Такий висновок був зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду № 668/9978/15-ц від 29 травня 2019 року.

Також, скасоване рішення суду не створює жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а тому, навіть за відсутності запису про іпотеку у реєстрі та за відсутності факту оскарження рішення державного реєстратора про вилучення такого запису іпотека підлягає відновленню з моменту внесення першого запису про обтяження.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 199/7135/16-ц від 18 листопада 2020 року; № 916/1031/19 від 08 жовтня 2020 року; № 761/24810/14-ц від 01 жовтня 2020 року; № 175/807/15 від 09 вересня 2020 року; № 202/5323/16-ц від 10 серпня 2020 року; № 643/4636/16-ц від 08 липня 2020 року; № 496/2012/17 від 24 квітня 2020 року; № 0418/6189/2012 від 05 лютого 2020 року; № 646/4428/16-ц від 22 січня 2020 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі N 161/6253/15-ц (провадження N 14-32цс20) наведено правовий висновок, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, слід дійти висновку, що незалежно від здійснених дій щодо відчуження (перепродажу, переоформлень) предмета іпотеки, зазначене майно зберігає статус іпотечного майна, а до нового власника цього майна перейшли всі права і обов`язки іпотекодавця за іпотечним договором.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону (перше речення). Ці положення збігаються з положеннями абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року N 1952-IV зі змінами, який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наведено визначення поняттю «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обтяження - це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину (п. 5 ч. 1 ст. 2); речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону N 1952, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3).

З аналізу наведених положень Закону N 1952 убачається, що обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження.

Частиною першою ст. 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду; іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно із ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено Законом; іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави припинення іпотеки, зокрема: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 41-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) зазначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц)».

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно з частиною другою статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

У постанові Другої палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що «тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним». Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

За результатами розгляду такого спору суд вирішує питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлює не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначає, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Аналогічна правова позиція викладена в постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір про відступлення права вимоги від 10 березня 2021 року, укладений між ТОВ «Мані Флоу» та ОСОБА_2 , не порушує прав позивачки ОСОБА_1 .

Слід наголосити, що сама по собі заміна кредитора у зобов`язанні, у тому числі за договором іпотеки, прямо передбачена статтями 512-516 ЦК України та не потребує згоди боржника чи іпотекодавця. При цьому, правочин цесії не може вважатися нікчемним лише з тієї підстави, що новим кредитором стала фізична особа-підприємецьОСОБА_2 .

Позивачка безпідставно посилається на ймовірність того, що новий іпотекодержатель зможе у будь-який час вчинити дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Такі доводи є лише припущеннями, які не ґрунтуються на доказах. Вчинення іпотекодержателем дій можливе виключно у разі настання передбачених законом підстав (ст. 33 Закону України «Про іпотеку») та у визначеному процесуальному порядку - за рішенням суду, виконавчим написом нотаріуса чи на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто, сама по собі наявність обтяження не створює автоматичної загрози втрати права власності, а лише підтверджує дійсність забезпечення зобов`язань.

Колегія суддів відмічає, що позивачка у 2017 році, набуваючи право власності на квартиру за договором купівлі-продажу, вже знала і повинна була знати про існування іпотечного обтяження. Відповідні записи були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а отже, ОСОБА_1 не може посилатися на необізнаність щодо правового статусу квартири. Вона свідомо набула у власність майно, яке перебувало в іпотеці, прийнявши на себе всі ризики, пов`язані з його правовим режимом, що прямо передбачено статтею 23 Закону України «Про іпотеку».

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги усталену правову позицію Конституційного Суду України (рішення від 14.07.2020 № 8-р/2020) та Великої Палати Верховного Суду (зокрема, постанова від 05.05.2020 у справі № 161/6253/15-ц), згідно з якою перехід права власності на предмет іпотеки до іншої особи жодним чином не припиняє дії іпотеки, незалежно від обізнаності чи необізнаності набувача. Отже, позивачка, як власник обтяженого майна, набуває статусу іпотекодавця з усіма правами та обов`язками, що існували на момент укладення іпотечного договору.

Отже, факт укладення договору відступлення права вимоги між ТОВ «Мані Флоу» та ОСОБА_2 не змінює обсяг обтяження та жодним чином не погіршує правового становища позивачки, оскільки вона набула спірну квартиру вже обтяженою іпотекою та перебувала у статусі іпотекодавця з моменту придбання. Наявність обтяження є об`єктивним наслідком існування іпотечного договору та не може розцінюватися як нове чи додаткове порушення прав позивачки.

Ураховуючи презумпцію правомірності правочину, закріплену у статті 204 ЦК України, та відсутність будь-яких встановлених судом дефектів суб`єктного складу, форми чи змісту спірного договору, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Отже, уступка права вимоги на користь ОСОБА_2 не порушує права позивачки, а її посилання на наявність порушеного права є надуманими і не підтверджені належними та допустимими доказами. Ризик придбання квартири з обтяженням був усвідомлений ще на момент її набуття у 2017 році, а тому саме позивачка повинна нести відповідні правові наслідки.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відступлення права вимоги фізичній особі є незаконним, оскільки це фінансова послуга, колегія суддів відмічає, що сама по собі заміна кредитора у зобов`язанні, у тому числі за договором іпотеки, прямо передбачена статтями 512-516 ЦК України та не потребує згоди боржника чи іпотекодавця. Цивільне законодавство не містить загальної заборони на відступлення права вимоги на користь фізичної особи.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29.05.2019 у справі № 668/9978/15-ц та від 18.11.2020 у справі № 199/7135/16-ц висловила правову позицію, що договір відступлення права вимоги не є фінансовою послугою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а отже, укладення такого договору між фінансовою установою та фізичною особою не суперечить закону.

Разом із тим, у постановах Верховного Суду від 26.02.2025 у справі № 520/23310/20 та від 19.03.2025 у справі № 947/17168/22 наголошено, що якщо правочин відступлення має ознаки здійснення фінансової діяльності (систематичність, професійність, отримання прибутку від кредитування), то укладення його на користь фізичної особи може бути розцінене як надання фінансової послуги без відповідної ліцензії, що є протиправним.

У даному випадку доказів того, що ОСОБА_2 здійснює професійну фінансову діяльність, матеріали справи не містять. Договір відступлення від 10 березня 2021 року укладений у межах загального цивільного обігу, а тому презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) діє у повному обсязі.

Посилання позивачки на можливість звернення стягнення новим іпотекодержателем не свідчать про незаконність самого договору відступлення, оскільки такі дії можливі виключно у випадках, передбачених законом (ст. 33 Закону України «Про іпотеку»), та у встановленому процесуальному порядку.

Доводи позивачки про те, що нотаріус порушив закон, не перевіривши правоздатність сторін і документи» колегія суддів вважає неприйнятними, адже ст. 10, 18, 24, 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав...» зобов`язують нотаріуса перевіряти документи та законність дій, однак, у даному випадку сторони мали повну цивільну дієздатність, а подані документи відповідали вимогам закону, що підтверджується відсутністю їх визнання недійсними. Договір цесії був належно укладений у письмовій формі, а отже, нотаріус здійснив реєстраційні дії в межах своїх повноважень, а тому підстав стверджувати про порушення закону колегія суддів не вбачає.

Доводи скаржниці про те, що обтяження перешкоджає вільному розпорядженню майном і створює загрозу втрати власності» є необґрунтованими та ґрунтуються на власному тлумачення позивачкою норм закону, адже іпотека за своєю природою завжди обмежує розпорядження майном (ст. 9, 12 Закону «Про іпотеку»). Це не є новим обмеженням, яке виникло після цесії, а правовий режим, встановлений ще до придбання квартири позивачкою.

Позивачка свідомо придбала майно з обтяженням. У 2017 році в ДРРПНМ уже існував запис про іпотеку, тому вона не може посилатися на неочікувані наслідки. В свою чергу, право ОСОБА_2 як нового кредитора не перевищує прав первісного кредитора (ТОВ «Мані Флоу»). Вона не може «вигадати нові» права, а лише реалізує ті, що існували раніше.

У постановах Верховного Суду, на які посилається позивачка (справи №465/646/11 та №906/1174/18), розглядався інший правовий контекст, в даних справах йшлося про специфіку відступлення права вимоги за кредитними договорами у випадках, де новий кредитор фактично здійснював фінансову діяльність. У даному випадку ОСОБА_2 не надає кредитів, не здійснює професійної фінансової діяльності, а лише отримала право вимоги внаслідок цесії, що прямо передбачено ЦК України.

Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Суд першої інстанції правильно встановив відсутність порушення прав позивачки, адже її становище не погіршилося внаслідок цесії: іпотека існувала й раніше, права нового іпотекодержателя залишилися в тому самому обсязі, а будь-які інші ризики були свідомо прийняті позивачкою ще у 2017 році.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Рябка Р. О. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Рябка Руслана Олеговича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 червня2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура