Номер провадження: 22-ц/813/4651/25
Справа № 521/7157/20
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про визнання договору довічного утримання недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її двоюрідний дід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був рідним братом її бабусі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначила, що її батько ОСОБА_6 , рідний син ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Отже, вона є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка вважала, що після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності на підставі ухвали Малиновськаого районного суду м. Одеси від 25 грудня 2002 року.

Однак, після відкриття спадщини, їй стало відомо, що 11 жовтня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказувала, що увесь час до моменту смерті ОСОБА_4 догляд за ним здійснювався нею та іншими його родичами. Про будь-які дії, які направлені на виконання договору довічного утримання з боку відповідача їй було не відомо, оскільки догляд за ОСОБА_4 до самої його смерті здійснювала вона.

В період з 19 серпня 2018 року по 03 вересня 2018 року ОСОБА_4 проходив стаціонарне лікування в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», де йому під час проходження лікування були поставлені діагнози: гостре порушення мозкового кровообіку в басейні лівої середньої мозкової артерії, тотальна афазія, правостороння геміплегія в стадії часткового регресу до легкого геміпареза, атеросклероз судин головного мозку, атеросклеротичний кардіосклероз, цистома.

Стверджувала, що в наслідок вищевказаних хвороб ОСОБА_4 не міг усвідомлювати свої дії та ясно виражати свою волю, оскільки в наслідок тотальної афазії останній не чув інших осіб та не міг ясно виразити свою волю.

Враховуючи стан здоров`я ОСОБА_4 , позивачка вважає, що договір довічного утримання від 11 жовтня 2019 року був укладений ОСОБА_1 шляхом обману, оскільки померлий не міг в повній мірі розуміти суть та зміст договору довічного утримання та не міг усвідомлювати значення своїх дій та розуміти їх наслідки.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати недійсним договір довічного утримання від 11 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо квартири АДРЕСА_2 ; скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень №49141998 від 11 жовтня 2019 року та скасувати запис про реєстрацію права власності 33649468.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про визнання договору довічного утримання недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір довічного утримання від 11 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за № 1773 від 11 жовтня 2019 року, за умовами якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 передав у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_1 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 взамін зобов`язувався забезпечувати ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору.

Скасовано рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень №49141998 від 11 жовтня 2019 року.

Скасовано запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію індексний номер 33610116 від 11 жовтня 2019 року).

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 судовий збір в розмірі 2707 (дві тисячі сімсот сім) гривень 60 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено принцип рівності сторін та змагальності процесу, а саме безпідставно надано перевагу доказам Позивача ( ОСОБА_3 ), проігнорувавши докази Відповідача, що є порушенням ст. 6 Цивільного процесуального кодексу України, відмовлено у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи та не дослідив всі докази по справі, що є порушення рівності прав сторін.

Крім того, скаржник посилається на те, що місцевий суд залишив поза увагою показання свідків та третьої особи, які були допитані в суді та пояснили, що ОСОБА_4 на момент вчинення оскарженого правочину був абсолютно нормальною людиною.

Таким чином, судом першої інстанції прийнято оскарження рішення лише на підставі висновку судово-психіатричної експертизи. При цьому взагалі не враховано показаннями свідків (у т.ч. сімейного лікаря (терапевта) та членів клубу з гри в шахи, де перебував ОСОБА_4 ). Окрім цього, оскаржене рішення суду не узгоджується з поясненнями третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дімітрової Тетяни Андріївні. Наведене підтверджує неповноту дослідження обставин справи.

Також, скаржник наголошує, що судово-психіатрична експертиза була проведена посмертно, що вже знижує її достовірність, адже експерт не мав можливості особисто спілкуватися з померлим та зазначає, що при проведенні експертизи за матеріалами, в яких немає медичних документів, що підтверджують психічні розлади за життя ОСОБА_4 , її об`єктивність викликає сумніви.

Скаржник звертає увагу, що позивачка ( ОСОБА_3 ) не довела свого статусу спадкоємця, а отже, не мала правових підстав оскаржувати договір.

Якщо в неї не було спадкових прав, то вона не є належним позивачем, і її позов мав бути відхилений.

Місцевим судом не перевірено наявність порушеного права у ОСОБА_3 . Будь-яких документів, які підтверджують звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в матеріалах справи не має. За таких обставин не зрозумілі підстави звернення Позивачем до суду.

Також, одним із доводів апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не враховано приписи ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV, відповідно до якої відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

В судовому засіданні суду апеляційного інстанції, присутній представник позивача ОСОБА_3 , адвокат Ляшенко Еллада Анзорівна заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Присутній представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Панов Володимир Степанович підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївнав судове засідання на 16.09.2025 року о 14:00 год., не з`явилась, причини неявки не повідомила, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотала, заяв про відкладення розгляду справи не подавала.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання від 11 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 є недійсним, оскільки на час його укладання 11 жовтня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу у вигляді помірно вираженого психоорганічного синдрому з мнестичними порушеннями», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим він був абсолютно не здатний (11 жовтня 19р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Що стосується задоволених позовних вимог щодо скасування запису та рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_1 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію індексний номер 33610116 від 11 жовтня 2019 року, то суд першої інстанції керувався тим, що зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивачки з позовом та прийняття рішення судом, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому п. 4 ч.2 ст. 16 ЦК України.

Колегія суддів в цілому погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції, проте не погоджується з висновком суду щодо позовних вимог про скасування запису та рішення про державну реєстрацію права власності, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть та актовим записом про смерть №12486 від 07 грудня 2019 року (т.1 а.с.97).

Померлий ОСОБА_4 є двоюрідним дідом позивачки ОСОБА_3 .

Батьками позивачки є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_4 батько позивачки ОСОБА_6 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.18).

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 був рідним сином бабусі позивачки, ОСОБА_5 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (т.1 а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.17).

Померлий ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 були рідними братом та сестрою, що підтверджується свідоцтвами про їх народження, в яких їх батьками зазначені російською мовою: « ОСОБА_7 » та « ОСОБА_8 » (т.1 а.с.15,16).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував з ОСОБА_9 з 31 березня 1970 року в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 1991 року був розірваний, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу (а.с. 92-94).

Померлому ОСОБА_4 на праві власності на підставі ухвали Малиновського районного суду м .Одеси від 25 грудня 2002 року належала квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с.27).

02 березня 2004 року право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Одеському МБТІ та РОН, що підтверджується штампом у технічному паспорті (т.1 а.с.22-24, 28).

11 жовтня 2019 року право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.72,86).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 17 березня 2004 року був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрації від 20 листопада 2014 року та довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №Б5-25079-ф/л від 16 лютого 2019 року (а.с.25,83 звор.).

Позивачці при зверненні до нотаріуса після смерті ОСОБА_4 стало відомо що 11 жовтня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір довічного утримання за умовами якого, останній набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 67-68).

11 жовтня 2019 року ОСОБА_10 , дружина ОСОБА_1 , оформила нотаріальну посвідчену заяву, якою надала згоду на укладення ОСОБА_1 договору довічного утримання (а.с.79 звор.,80).

11 жовтня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.19-21).

ОСОБА_4 , 1934 року народження в період з 19 серпня 2018 року по 03 вересня 2018 року проходив стаціонарне лікування в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», де йому під час проходження лікування були поставлені діагнози: гостре порушення мозкового кровообіку в басейні лівої середньої мозкової артерії, тотальна афазія, правостороння геміплегія в стадії часткового регресу до легкого геміпареза, атеросклероз судин головного мозку, атеросклеротичний кардіосклероз, цистома, що підтверджується випискою їз медичної карти стаціонарного хворого №19755 та медичною карткою стаціонарного хворого №19755 від 19 серпня 2018 року (а.с.29, 102-140,146-147,182-205).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №579 від 21 грудня 2022 року за результатами проведеного посмертного судово-психіатричного дослідження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу який відноситься до укладання договору довічного утримання від 11 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , щодо квартири АДРЕСА_1 , страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу у вигляді по мірно вираженого психоорганічного синдрому з мнестичними порушеннями», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим він був абсолютно не здатний (11 жовтня19р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с.219-222).

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона з 2010 року є членом Ради ветеранів ЧМП. До них також приходив ОСОБА_4 , який грав в шахі, що підтверджується журналом відвідувань. Вони збиралися кожну середу, ОСОБА_1 привозив ОСОБА_4 , який приносив конфети та печиво. Поминки організовував ОСОБА_1 (т.2 а.с. 83).

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що з ОСОБА_4 була знайома з 2010 року у зв`язку з гіпертоничною хворобою останнього. Потім ОСОБА_1 привозив ОСОБА_4 до неї на лікування, оскільки у нього після інсульту була порушена функція речі, а так він все розумів. У нього також була гіпертонічна хвороба. Психологічного розладу вона у ОСОБА_4 не бачила (т.2 а.с.87).

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вони з чоловіком у ОСОБА_4 винаймали квартиру та його лікували, оскільки брат ОСОБА_4 привіз його після інсульта до них. ОСОБА_4 коли був в лікарні, просився к ним, він після інсульта все розумів. Потім ми уклали з ним договір. Після його смерті ми його поховали т.2 а.с. 85).

Представником позивача також було надано до суду першої інстанції письмові пояснення свідка ОСОБА_13 , які були складані адвокатом Ляшенко Е.А.ю відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (т.2 а.с.117-119,120-124).

Колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див., зокрема, постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 161/17119/16-ц (провадження № 61-11268св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 року в справі № 307/3040/19 (провадження № 61-13473св20)).

Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).

Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанову Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що:

«правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого - психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Апеляційний суд на зазначене уваги також не звернув. Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову».

В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).

У відповідності до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17 (провадження № 61-7542св23) зроблено висновок, що обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

У справі, що переглядається встановлено, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2020 року у справі було призначено судову посмертну психолого - психіатричну експертизу на вирішення якої поставлено ряд питань.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №579 від 21 грудня 2022 року за результатами проведеного посмертного судово-психіатричного дослідження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу який відноситься до укладання договору довічного утримання від 11 жовтня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , щодо квартири АДРЕСА_1 , страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу у вигляді по мірно вираженого психоорганічного синдрому з мнестичними порушеннями», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим він був абсолютно не здатний (11 жовтня19р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

При проведенні вказаної експертизи, експертами було досліджено ряд медичних документів померлого ОСОБА_4 , що долучені до матеріалів справи, а саме випискою медичної карти стаціонарного хворого №19755 та медичною карткою стаціонарного хворого №19755 від 19 серпня 2018 року (а.с.29, 102-140,146-147,182-205).

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, встановивши, що на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій не міг керувати ними, про що свідчить висновок судово-психіатричного експерта КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради №579 від 21 грудня 2022 року, який узгоджується з іншими матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦПК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у матеріалах справи докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції порушено принцип рівності сторін та змагальності процесу, а саме безпідставно надано перевагу доказам Позивача ( ОСОБА_3 ), проігнорувавши докази Відповідача, що є порушенням ст. 6 Цивільного процесуального кодексу України, відмовлено у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи та не дослідив всі докази по справі, апеляційним судом відхиляється з огляду на те, що відповідач звернувся до суду з клопотанням про призначення повторної експертизи після закриття підготовчого провадження у справі та не навів належних та достатніх обґрунтувань поважності пропуску строку на подання відповідного клопотання.

Таким чином, встановивши, що відповідач та його представник, які приймали участь у розгляді справи, зокрема у підготовчих засіданнях, однак подали зазначене вище клопотання із значним пропуском процесуального строку та не заявляли про поновлення процесуального строку (клопотання по призначення повторної судово-психіатричноїекспертизи), а також не навели належних та достатніх обґрунтувань поважності пропуску строку на подання відповідного клопотання, суд першої інстанції дійшов загалом обґрунтованого висновку про повернення цього клопотання без розгляду.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно - правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Також, стороної відповідача не було надано суду першої інстанції докази, які б спростували висновок посмертної судово-психіатричної експертизи або надали б підстави для сумніву у його правильності.

Також в матеріалах справи відсутні документи та докази, яким би суперечив вищезазначений висновок судової експертизи.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявний в матеріалах справи висновок посмертної судово-психіатричної експертизи є належним та достатнім доказом у підтвердження того, що в момент посвідчення оспорюваного договору довічного утримання від 11 жовтня 2019 року ОСОБА_4 страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу у вигляді по мірно вираженого психоорганічного синдрому з мнестичними порушеннями», (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F07.9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), у зв`язку з чим він був абсолютно не здатний (11 жовтня 19р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Судом першої інстанції надана повна та всебічна оцінка поясненням свідків, що в повній мірі відображено в оскаржуваному судовому рішенні.

Так, з пояснень свідків зокрема підтверджується, що ОСОБА_4 був в лікарні, після інсульту, що вже говорить про наявність захворювання, яке в подальшому могло змінити у останнього усвідомлювання значення своїх дій.

Подані представником відповідача до суду першої інстанції додаткові пояснення, до яких додані фотокартки, на яких відображено, як ОСОБА_4 грав у шахи, на підтвердження його нормального психічного стану, обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції, оскільки на вказаних фотокартках не зазначено дату та період фотозйомки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ( ОСОБА_3 ) не довела свого статусу спадкоємця, а отже, не мала правових підстав оскаржувати договір, апеляційним судом не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом,а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Згідно з частиною першою статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Частинною першою та третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до статті 2-1 Закону України «Про нотаріат», наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі Порядок), який набрав чинності 07 березня 2012 року.

Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 глави 10 розділу II Порядку спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Згідно з підпунктом 4.2. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Звертаючись до суду з позовом, позивачем надано докази, що померлий ОСОБА_4 є рідним братом баби позивача, а відтак відносно позивача спадкодавець є двоюрідним дідом, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та смерть членів родини.

Таким чином, позивач надала суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що вона є спадкоємцем п`ятої черги за законом, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оспорюваний договір довічного утримання на її спадкові права впливає та їх порушує, відтак у неї наявна юридична заінтересованість у визнанні такого договору недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Проте, дійшовши до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсним договір довічного утримання від 11 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Дімітровою Тетяною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за № 1773 від 11 жовтня 2019 року, за умовами якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 передав у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_1 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 взамін зобов`язувався забезпечувати ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору, суд першої інстанції помилково задовольнив вимогу про скасування запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію індексний номер 33610116 від 11.10. 2019 року), з огляду на те, що з 16 січня 2020 року законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Відповідно до абзаців першого, другого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що, на відміну від частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, зазначена редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

У постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19 викладено висновок про те, що з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а отже, відсутня необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить - не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

У постанові Верховного Суду від 06 липня 2023 року у справі № 462/4050/19-ц (провадження № 61-4818св23) зазначено, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже позивач, серед іншого, пред`явила у цій справі вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права власності, яка не відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та просила в цій частині захистити право неефективним способом.

Враховуючи зазначене, оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про скасування запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію індексний номер 33610116 від 11 жовтня 2019 року) скасуванню, з відмовою у даній позовній вимозі, в іншій частині рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2025 року в частині скасування запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію індексний номер 33610116 від 11 жовтня 2019 року) скасувати та в цій частині позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 30.09.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова