Номер провадження: 22-ц/813/6275/25
Справа № 947/5805/25
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - Лук`ян Сергій Григорович

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Лук`яна Сергія Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 травня 2025 року, ухвалену у складі судді Куриленко О.М., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

11 лютого 2025 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_1 в позові вказував, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу перестала піклуватися про синів (тобто самоусунулася від виконання покладених на неї обов`язків, як мати), виїхала за кордон, та взагалі на даний час не спілкується із дітьми (самі діти не бажають спілкуватися із мамою, як це встановлено за текстом оскаржуваного рішення).

Відповідач ніяким чином не піклується про синів, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується із синами в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти тобто створились умови, які шкодять інтересам дітей.

Відповідач покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні синів. Всі питання щодо виховання вирішуються апелянтом самостійно без участі та підтримки з боку Відповідача. Сини знаходяться на повному утриманні ОСОБА_1 .

Вказуючи на зазначені обставини, позивач просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав залишено без задоволення.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків свідомо, а в даному випадку винна поведінка відповідачки не встановлена.

Суд зазначає, що виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дітей, з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення батьківських прав, враховуючи відсутність доказів свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, відсутності доказів того, що вона, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує їх не виконувати, позбавлення батьківських прав відповідачки не відповідатиме інтересам дітей, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Лук`ян Сергій Григорович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2025 року скасувати та постановити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 13.09.2024, виконаного Київським ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), боржниця ОСОБА_2 призначений рішенням суду розмір аліментів з вересня 2021 до липня 2023 року взагалі не сплачувала, перший платіж здійснила у липні 2023 року. З того часу сплачує по 6000 грн. щомісячно, але, звичайно, цього не вистачає, адже 2000 грн. на одну дитину це мізерна сума, яку не вистачає, навіть на придбання їжі в місяць, не говорячи про ліки, одяг та організацію дозвілля; а дитина-інвалід взагалі потребує значно більших коштів на лікування, режим харчування тощо, тобто відповідачка два роки взагалі не підтримувала дітей ні матеріально, ні морально, що свідчить про відсутність в неї інтересу до своїх дітей.

Більш того, судом першої інстанції не було надано оцінки тому факту, що перебування відповідачки за територією України нівелює будь-який зв`язок із дітьми (вона їх не бачить, майже не спілкується по телефону може зателефонувати один-два рази на місяць), в неї відсутнє майно (окрім квартири в Луганській області), що підтверджується Інформацією з державних відкритих реєстрів станом на 09.02.2025 та даними про нерухомість (Інформдовідка №815321053).

Скаржник зазначає, що суд своїм невмотивованим рішенням взагалі не досліджував надані позивачем докази. Між тим, у матеріалах справи достатньо доказів задля того, щоб зробити протилежний висновок: це і додані до позову документи, як підстава для звернення до суду, так і висновок органу опіки та піклування, який надійшов під час розгляду справи в суді.

Позиція учасників справи

Не погодившись з доводами апеляційної скарги, представник відповідачки надала відзив, в якому просить апеляційну скаргу адвоката Лук`яна Сергія Григоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2025 року залишити без змін.

Зазначає, що ОСОБА_2 ніколи не ухилялась від своїх батьківських обов`язків, у тому числі, від матеріального забезпечення дітей. На прохання батька дітей надсилала кошти. Так, 23.06.2025 року ОСОБА_1 просив 940 грн. на придбання ліків для молодшого сина ОСОБА_7 . ОСОБА_2 перерахувала 2000 грн на його розрахунковий рахунок.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку. Крім того, висновок не містить доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дітей та необхідності у такий спосіб захисту їх прав, а також при його винесенні не враховано заперечення матері щодо позбавлення її батьківських прав.

Вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені належним чином, клопотань про відкладення не надходило, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 12.09.2009 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У шлюбі народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 02.12.2010 року; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції від 07.09.2012 року; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №11829.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси по цивільній справі №947/3454/20 від 23.03.2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 23.05.2022 року по цивільній справі № 947/28505/21 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 2000 грн. на кожну дитину.

Згідно характеристики Молодіжненського ліцею Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області від 22.05.2024 року № 01-18/162 та від 25.11.2024 року ОСОБА_4 навчається в школі з 08.01.2024 року. За період навчання зарекомендував себе, як дисциплінований учень. Заняття відвідує регулярно. Відсутній на уроках тільки з поважних причин. Батько, ОСОБА_1 , бере активну участь у вихованні ОСОБА_8 , досягненнями у шкільному житті, організовує правильне проведення вільного часу, моніторить поводження дитини в мережі Інтернет. Слідкує за зовнішнім виглядом сина, виконанням домашніх завдань, поведінкою дитини, в школі та поза нею. Повідомляє класному керівнику про відсутність учня в ліцеї з поважних причин. Мама ОСОБА_8 за період навчання учня в ліцеї, його успіхами в навчанні не цікавилася та ліцей не відвідувала. З класним керівником на зв`язок не виходила.

Згідно характеристики Молодіжненського ліцею Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області від 22.05.2024 року № 01-18/162 та 31.10.2024 року ОСОБА_5 навчається в школі з 08.01.2024 року. За період навчання зарекомендував себе, як дисциплінований учень, до ліцею. Завжди приходить вчасно, не запізнюється на уроки, заняття відвідує регулярно, відсутній на уроках тільки з поважних причин. Батько, ОСОБА_1 , бере активну участь у вихованні ОСОБА_9 , регулярно телефонує класному керівнику, цікавиться життям дитини, досягненнями у шкільному житті, організовує правильне проведення вільного часу, моніторить поводження дитини в мережі Інтернет. Слідкує за зовнішнім виглядом учня, виконанням домашніх завдань. Повідомляє класному керівнику про відсутність учня в ліцеї з поважних причин. Мама ОСОБА_9 за період навчання учня в ліцеї, його успіхами в навчанні не цікавилася та ліцей не відвідувала. З класним керівником на зв`язок не виходила.

У Висновку органу опіки та піклування Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також малолітніх дітей ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначено, що ОСОБА_2 прибула на засідання комісії в онлайн режимі 28.03.202 року, 31.03.2025 року, 04.04.2025 року та повідомила, що все, що батько дітей, ОСОБА_1 повідомляє членам комісії неправда.

Після розлучення, враховуючи тяжке матеріальне становище матері дітей, відсутність власного житла та діючи в інтересах дітей між колишнім подружжям було досягнуто усної згоди про те, що діти будуть тимчасово проживати з батьком, та матері буде безперешкодно надано можливість спілкуватися з дітьми, приходити до них, діти будуть залишатися в неї на вихідні, свята та в будь-які інші її неробочі дні, а на час канікул діти будуть з мамою, бабусею та дідусем матері в селі Котловина Кенійського району Одеської області. Після того, як ОСОБА_10 стала співмешкати з ОСОБА_11 , ОСОБА_1 став перешкоджати матері за її словами спілкуватися з дітьми.

Те, що мати самостійно усунулась від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дітей спростовуються наступним: у 2020 році мати найняла квартиру, працювала водієм таксі, з дітьми проводила весь вільний час, купувала їм речі, бабуся та дідусь регулярно передавали з села продукти харчування для дітей, діти часто залишались у неї на декілька днів та і на декілька тижнів. Численні фото з дітьми у час коли вони залишались у неї, фото прогулянок, їх перебування під час усіх літніх канікул у 2021 та у 2022 році у селі Котловина Ренійського району разом з їх бабусею та дідусем. З 2021 року спілкування матері з дітьми за її словами відбувалось фактично при волі ОСОБА_1 , який користуючись необізнаністю матері, яка передавала кошти регулярно на утримання дітей, повідомив виконавчій службі що аліменти вона йому не сплачувала. Крім цього мати стверджує, що постійно купувала дітям одяг та взуття, за їх бажанням купувала телефони, самокати, відвідувала дитячі кафе, спортивні майданчики, для ОСОБА_8 купувала спортивний одяг та взуття для тренування футболом, а також оплачувала відвідування цих гуртків.

З початку повномасштабного вторгнення рф до України мати хотіла виїхати разом з дітьми за кордон, однак ОСОБА_1 заперечував щодо їх виїзду. Через постійні обстріли у ОСОБА_2 був дуже важкий емоційно-психологічний стан та вона виїхала за кордон, тимчасовий притулок знайшла в Німеччині, де мешкає та працює по теперішній час. З моменту виїзду за кордон на прохання ОСОБА_2 її друг передавав готівкові кошти для утримання дітей декілька разів перераховував йому гроші на картковий рахунок, особисто мати перераховувала у жовтні 2022 року кошти у сумі 600 евро. Окрім цього, на постійній основі мати передавала одяг, взуття, продукти харчування. Літні канікули у 2021 році та у 2022 році діти проводили із бабусею та дідусем у селі Котловина. У листопаді 2022 року мати приїхала до дітей в Україну, через перешкоди з боку ОСОБА_12 мати не змогла за її словами провести весь час з дітьми, так як батько кожного разу принижував її у присутності дітей, дітям постійно говорить, що вона погана мати. Восени 2022 року придбала дітям зимовий одяг, куртки, взуття, старшому синові ОСОБА_8 придбала планшет ОСОБА_13 , середньому синові ОСОБА_9 придбала телефон. Влітку 2023 року мати взяла відпустку та приїхала до дітей в Україну та проводила з ними час, однак таким зустрічам передувала сварка з позивачем, який не хотів щоб діти проводили з нею час та спілкувалися. Попри таке ставлення з боку батька дітей, для матері за її словами було найголовніше провести час з ними, а не витрачати його на сварки з їх батьком. Мати, за її словами, придбала дітям одяг, взуття, іграшки, старшому синові ОСОБА_8 телефон, разом з нею вони відвідали розважальні майданчики, парки атракціонів. У подальшому аліменти мати направляла на розрахунковий рахунок Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що підтверджується квитанціями. На регулярній основі передаються одяг та взуття, продукти харчування, які передано автобусом до міста Києва, а потім сестра матері передає Новою поштою для ОСОБА_1 . Твердження громадянина ОСОБА_1 про те, що сини знаходяться на його повному утриманні не відповідає дійсності, не підтверджується жодним доказом та спростовується наданими доказами матері, ОСОБА_2 . Зі своїм старшим сином мати спілкується засобами відеозв`язку і у месенджері Телеграм. Переписка була видалена і мати припускає, що її видалив ОСОБА_1 , він постійно за словами матері змінює номери телефонів дітям, її дзвінки ОСОБА_1 ігнорує коли вона дзвонить дізнатися про дітей та поговорити з ними. Мати вказує також, що ОСОБА_1 знає про любов матері до дітей, та вона припускає, що діти для нього наразі це лише підстава для отримання відстрочки від призову до Збройних Сил України.

Дані правовідносини регулюються наступним нормами права.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 Сімейного кодексу України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ч. ч. 1 3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її виховані, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6) частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько або мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 61-36905св18.

А також, згідно правової позиції Верховного суду, під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайній спосіб впливу та захисту прав дитини.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20).

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, тощо.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно своїх дітей, в матеріалах справи також відсутні.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою, а також, що створило загрозу життю дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Питання роботи органів опіки та піклування, що стосується захисту прав дітей, регулюється Порядком, затвердженим Постановою Кабінетів Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, що визначає процедуру діяльності органів опіки та піклування.

Висновок органу опіки та піклування повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком / матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18).

Також судом встановлено, що органом опіки та піклування Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області надано висновок комісії про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також малолітніх дітей ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який був затверджений рішенням виконавчого комітету Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області від 14.04.2025 року № 79. Даний висновок обґрунтований тим, що мати дітей не піклується про їх життя та здоров`я, не займається вихованням, не цікавиться навчанням та розвитком дітей.

Суд першої інстанції, надаючи правову оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, вірно не погодився із ним, зокрема з тим, що висновок є недостатньо ґрунтовним.

Висновок органу опіки та піклування жодним чином не мотивований, його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, суд вважає поверхневим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність застосування такого крайнього заходу, не наведено даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не з`ясовані та не встановлені фактичні обставини ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 13.09.2024, виконаного Київським ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), боржниця ОСОБА_2 призначений рішенням суду розмір аліментів з вересня 2021 до липня 2023 року взагалі не сплачувала, перший платіж здійснила у липні 2023 року, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

13 вересня 2024 року Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виданий розрахунок заборгованості від 13.09.2024 року проведеного про примусовому виконанні виконавчого листа №947/28505/21 від 19.07.2022 року, що видав Київський районний суд м. Одеси (виконавчі провадження: №69719139; 69719097; 69718832) (а.с.34-40).

Дійсно з наданого розрахунку вбачається, що ОСОБА_2 мала заборгованість в період з вересня 2021 до липня 2023 року, проте в липні 2023 року нею було здійснено погашення всієї наявної заборгованості.

З урахуванням викладених обставин, стягнення з відповідача в примусовому порядку суми аліментів на утримання дітей за судовим наказом не впливає на її бажання добровільно та сумлінно виконувати обов`язок щодо матеріального забезпечення своїх дітей.

Наведене узгоджується висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц: «Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання».

Разом із тим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №724/743/15-ц сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідачкою позову про позбавлення її батьківських прав, а також подання відповідачкою відзиву на апеляційну скарга, свідчить про її інтерес до дітей.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що: «Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову, про позбавлення його батьківських прав, подання заяви про встановлення порядку спілкування з сином також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58)».

Враховуючи викладене, суд, на підставі оцінених доказів, дійшов висновку про те, що підстави, передбачені статтею 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні.

Матеріали справи також не містять відомостей про застосування до ОСОБА_2 заходів попередження та впливу про необхідність змінити ставлення до дитини.

Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про злісне ухилення неї від виховання своїх дітей і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні.

Суд зауважує, що розгляд справи здійснюється не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Щодо тягаря доказування, суд звертає увагу на позицію, висловлену в постанові КЦС ВС від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, вона полягає в тому, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України).

Судом не встановлено, що відповідачка є особою, яка свідомо злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своїх дітей.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї наприклад: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність інформації щодо місця знаходження дитини.

Суд критично поставився до викладених у позові пояснень позивача щодо умисного нехтування відповідачкою своїми обов`язками щодо виховання дітей, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження під час судового розгляду.

У справі відсутні жодні докази обставин, які негативно характеризують відповідачку, зокрема, притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності, перебування на обліку у зв`язку із вживанням алкогольних або наркотичних засобів, ведення аморального способу життя та інше.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо попередження ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання до виховання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . У разі неналежного виконання батьківських обов`язків вживати заходи реагування відповідно до законодавства України з поданням належних та допустимих доказів.

Крім того, суд вважає за доцільне звернути увагу, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків визнано у справі № 149/2510/21 може бути достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року).

Як зазначалось вище, позивачем не надані докази, які б підтверджували факт вжиття до відповідачку заходів реагування та впливу з боку відповідних органів з приводу неналежного виконання нею батьківських обов`язків щодо дітей, не надані докази того, що до звернення до суду з позовом відповідачка попереджалась відповідними органами про наслідки невиконання батьківських обов`язків, що до неї застосувались відповідні заходу впливу з метою зміни поведінки, тобто суду не надані докази того, що змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо та вжиті заходи юридичної відповідальності не дали позитивних змін, що давало б підстави для застосування до матері дітей такого крайнього заходу відповідальності, як позбавлення батьківських прав.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дітей їх коріння, позбавлення матері спорідненості з дітьми, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно своїх дітей.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги в своїй більшості повторюють обставини та зміст позовних вимог і не є по суті критикою судового рішення, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень .

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального та матеріального закону.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_14 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

О.Ю. Карташов