КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/5485/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Голубничого Олега Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2025 року у складі судді Проць Т.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив визнати недійсним договір позики від 21 листопада 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що 09 квітня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року - розірвано.

21 листопада 2018 року між ОСОБА_3 та її матір`ю ОСОБА_2 укладено договір позики про передачу начебто грошових коштів у розмірі 2 220 800 грн на купівлю нерухомого майна.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь її матері ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2 220 800 грн.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 17 червня 2024 року відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у вигляді 3% річних та інфляційних втрат на підставі Договору позики від 21 листопада 2018 року.

Просить визнати недійсним вказаний правочин, оскільки позивач не був обізнаний про факт укладання Договору позики, свою згоду не надав та вважає дії відповідачів, направленими на створення штучного боргу.

З урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив визнати недійсним договір позики на підставі положень ч. 2, 3 ст. 65 СК України, остільки позивач не надавав згоди на укладення договору позики.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Голубничий О.І. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, оскільки винесене на підставі неповного розгляду справи, суд не з`ясував і не встановив усі обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Посилається на те, що якщо сторони в оспорюваному договорі вказали, то доказом передачі грошових коштів є розписка, то такі положення договору є обов`язковими для обох сторін договору і виключно наявність розписки може підтвердити факт передачі грошових коштів від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

Вказано, що в оспорюваному правочині, а саме в п. 1.1. зазначено єдину мету укладення такого договору: «Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальникові грошові кошти на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , житловий комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка знаходиться на 3-му поверсі загальною площею - 85,5 кв.м., житловою площею - 20,6 кв.м. кількість кімнат - 3, за номером 2-163, у розмірі 80 000 доларів США».

Звертає увагу, що отримана за оспорюваним правочином сума у 80 000 доларів США абсолютно жодним чином не вказує на досягнення мети, відповідно до якої вказаний оспорюваний правочин було укладено та не вкладається в поняття «інтереси сім`ї».

Окрім цього, зазначає що договір позики від 21 листопада 2018 року не був складений 21 листопада 2018 року, а був штучно створений пізніше. Станом на 21 листопада 2018 року ще не було укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу від 21 грудня 2018 року, а існував лише договір Б-0104/3/163 від 27 вересня 2017 року, де відсутня фраза «житловий комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею квартири зазначено 85,1 кв.м., а номер квартири вказаний: 163.

Зазначено, що факт відсутності доказів передачі грошових коштів свідчить про порушення ч. 5 ст. 203 ЦК України, адже реальне настання правових наслідків, що обумовлені оспорюваним правочином не відбулись.

Крім того, відсутні докази передачі грошових коштів і докази витрачання грошових коштів на придбання квартири.

Вказує, що вказаний оспорюваний правочин не є таким, що укладений в інтересах сім`ї, майно, що було одержано за оспорюваним, правочином, використане не в інтересах сім`ї, а тому такий оспорюваний правочин не створює обов`язки для позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Голубничий О.І. просили апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_4 та її адвокат Бойкініч Р.С. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає в повній мірі.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 2010 року, який рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 17 жовтня 2023 року розірвано (а.с. 31-34 т.1).

21 листопада 2018 року між ОСОБА_3 та її матір`ю ОСОБА_2 укладено договір позики про передачу грошових коштів на придбання нерухомого майна - квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , житловий комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у розмірі 80 000 доларів США, що еквівалентно 2 220 800 грн згідно з офіційним курсом НБУ станом на 21 листопада 2018 року (а.с. 12-14 т.1).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року по справі № 372/3302/22 з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 21 листопада 2018 року у розмірі 80 000 доларів США, що еквівалентно 2 220 800 грн (а.с 75-78 т.1).

Ухвалою Обухівського районного суду від 17 червня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання (а.с. 27 т.1).

Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року залишено без змін (а.с. 79-81 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з підстав його недоведеності.

З такими висновками районного суду погоджується й апеляційний суд.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом статті 3 ЦК України однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно зі статтею 627 ЦК України свобода договору полягає у тому, що відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно із частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, обґрунтовує недійсність спірного договору позики зокрема тим, що він не надавав згоди дружині на укладення договору позики, що є порушенням ст. 65 СК України.

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

При цьому як вбачається з позову ОСОБА_1 зазначає, що спірний договір укладений не в інтересах сім`ї.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року (справа № 409/479/17), позичальник, беручи в борг грошові кошти спільним майном не розпоряджався, а відтак у даному випадку отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядженням спільним майном.

Подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 713/285/2012), від 18 листопада 2019 року (справа № 569/7631/15), від 27 листопада 2019 року (справа № 133/3928/14).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Натомість, згода другого з подружжя необхідна лише у разі, якщо один із подружжя виступає позикодавцем, в такому випадку він здійснює розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 згідно договору позики від 21 листопада 2018 року є позичальником, а не позикодавцем, то отримання згоди ОСОБА_1 , який на той час був її чоловіком, не вимагається.

Щодо доводів апеляційної скарги про факт відсутності доказів передачі грошових коштів, зокрема розписки, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц.

За відсутності підстав для визнання договору позики недійсним, відсутні підстави для застосування наслідків його недійсності та стягнення коштів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Голубничого Олега Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: