ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 603/138/25Головуючий у 1-й інстанції Пасічник А.З.
Провадження № 22-ц/817/901/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу №603/138/25 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінасова компанія «Солвентіс» на заочне рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2025 року (ухвалене суддею Пасічником А.З., дату складання повного тексту не зазначено) в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінасова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінасова компанія «Пінг-Понг», яке змінило назву на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінасова компанія «Солвентіс» (далі ТОВ «ФК «Солвентіс», позивач, апелянт) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 21 травня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1201201, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 5000 грн на строк 30 днів з 21 травня 2020 року та датою повернення кредиту 20 червня 2020 року. Проценти за користування кредитом 3750 грн, які нараховуються за ставкою 2.50 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування та комісія за надання кредиту 375 грн, яка нараховується за ставкою 7.5 відсотків від суми кредиту одноразово.

Договір укладено в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора. Кредитний договір підписано відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання, надавши відповідачу кредит шляхом перерахування коштів, тоді як відповідач порушив умови договору та не повернув кредит, у зв`язку з чим в останнього існує заборгованість за договором кредиту в розмірі 24125.00 грн, яка складається з 5000.00 грн ? заборгованість за тілом кредитом; 18750.00 грн ? заборгованість за нарахованими процентами; 375.00 грн заборгованість за комісією.

10 липня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи фінанс» укладено договір факторингу № 01/07, за яким ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Діджи фінанс» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в томі числі за кредитним договором №1201201 від 21 травня 2020 року. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу, ТОВ «Діджи фінанс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 24125.00 грн.

24 січня 2022 року між ТОВ «Діджи фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» укладено договір факторингу №1/15, за яким ТОВ «Діджи фінанс» відступило на користь ТОВ «ФК «Пінг-понг» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в томі числі за кредитним договором №1201201 від 21 травня 2020 року. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу, ТОВ «ФК «Пінг-Понг» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 24125.00 грн.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з відповідача 24125.00 грн заборгованості за договором кредиту від 21 травня 2020 року.

Заочним рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Солвентіс» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «ФК «Солвентіс» подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитний договір №1201201 від 21 травня 2020 року підписаний позичальником з використанням електронного підпису, що підтверджується даними про його введення у електронній системі особи-кредитора, а відсутність відображення безпосередньо в тексті договору символів надісланого позичальнику цифрового підтвердження, з урахуванням обставин справи не може свідчити про не укладення відповідного правочину.

Крім того, сторона позивача звертає увагу на той факт, що представник відповідача ознайомившись із матеріалами даної справи не подав жодних заперечень щодо позовних вимог.

Зазначає, що на підтвердження надання відповідачу кредиту позивач надав копію платіжного доручення № 20035276 від 21 травня 2020 року, з якого слідує, що ТОВ «Мілоан» перерахувало на ім`я отримувача ОСОБА_2 на кредит рах. №516936хххххх6353 кредитні кошти в сумі 5000 грн.

На думку сторони позивача, первісний кредитор виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, однак, відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін, не сплатив нараховані відсотки за кредитним договором та комісію за видачу кредиту.

У зв`язку з наведеним просить заочне рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи категорію та складність даної справи, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Солвентіс», заявлено клопотання про витребування доказів у АТ КБ «ПриватБанк», зокрема, чи емітовано на ім`я ОСОБА_2 платіжну картку № НОМЕР_1 та виписку про рух коштів по вказаній картці.

Відповідно до частини першої, четвертої та восьмої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини першої статті 83 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів звертає увагу, що при подачі до апеляційного суду клопотання про витребування доказів, сторона позивача необгрунтувала неможливість його подання до суду першої інстанції та не долучила докази звернення до АТ КБ «ПриватБанк» і те що йому було відмовлено в наданні інформації.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання ТОВ «ФК «Солвентіс» про витребування доказів, слід залишити без задоволення, оскільки таке заявлене з порушенням порядку, встановленого законом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до даних договору кредиту №1201201 від 21 травня 2020 року (далі - Договір) укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 , відповідачу надано кредит у розмірі 5000.00 грн, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у термін до 20 червня 2020 року. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Комісія за надання кредиту: 375.00 грн, яка нараховується за ставкою 7.5 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 3750.00 грн, які нараховуються за ставкою 2.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Згідно п.2.5 кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснити сплату заборгованості по кредиту одним з способів, зазначених на сайті товариства. При цьому позичальник самостійно сплачує послуги платіжної системи (фінансового посередника), що здійснює переказ грошових коштів, у відповідності до тарифів останньої.

Згідно п.3.1.1 договору кредитодавець зобов`язаний на умовах, передбачених п.2.1 цього договору, в сумі, що передбачена п.1.2 цього договору, надати позичальнику кредит в порядку, визначеному в цьому договорі.

Згідно п.6.1 договору цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Відповідно до п.6.2 договору розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посланням на нього з пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту).

Згідно умов графіку платежів кредитного договору №1201201 від 21 травня 2020 року вбачається, що грошові кошти надано ОСОБА_2 на період з 21 травня 2020 року по 20 червня 2020 року, сума кредиту 5000.00 грн, проценти за користування кредитом 3750.00 грн, комісія за надання кредиту 375.00 грн, загальна вартість кредиту 9125.00 грн.

Згідно платіжного доручення за №20035276 від 21 травня 2020 року, ТОВ «Мілоан» доручено ТОВ ФК «Елаєнс» перерахувати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 5000.00 грн на картку за № НОМЕР_3 , згідно договору №1201201 (а.с.32 звор.).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №1201201 від 21 травня 2020 року слідує, що станом на 19 серпня 2020 року розмір заборгованості становить 24125.00 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 5000.00 грн; заборгованості за відсотками 18750.00 грн за період з 21 травня 2020 року по 19 серпня 2020 року; комісія за видачу - 375 грн.

10 липня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи фінанс» укладено договір факторингу №01/07. Відповідно до вказаного договору та витягу з реєстру боржників, ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «Діджи фінанс» право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №1201201 від 21 травня 2020 року на суму 24125.00 грн.

24 січня 2022 року між ТОВ «Діджи фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» укладено договір факторингу №1/15. Відповідно до вказаного договору та витягу з реєстру боржників, ТОВ «Мілоан» передало ТОВ «ФК «Пінг-Понг» право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №1201201 від 21 травня 2020 року на суму 24125.00 грн.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що 01 липня 2025 року ТОВ «ФК «Пінг-Понг» змінило на назву на ТОВ «ФК «Солвентіс».

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач ТОВ «ФК «Солвентіс» не надав доказів волевиявлення ОСОБА_3 на укладення кредитного договору та отримання відповідачем від первісного кредитора кредитних коштів в розмірі 5000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Звертаючись до суду з позовом ТОВ «ФК «Солвентіс» посилалося на те, що через неналежне виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором №1201201 від 21 травня 2020 року утворилась заборгованість, яка станом на 01 липня 2024 року становить в розмірі 24125.00 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 5000.00 грн; заборгованості за відсотками 18750.00 грн за період з 21 травня 2020 року по 19 серпня 2020 року; комісія за видачу - 375 грн.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що як сам кредитний договір №1201201 від 21 травня 2020 року із зазначенням у ньому усіх реквізитів відповідача, в тому числі паспортних даних, ідентифікаційного коду, місця реєстрації та проживання, мобільного номеру телефону ( НОМЕР_4 ), так і додатки до договору про надання кредиту, а також інформація щодо умов кредитування підписані електронним підписом ОСОБА_2 за допомогою одноразового ідентифікатора, який відправлено на телефон НОМЕР_4 .

Колегія суддів враховує процесуальну поведінку сторони відповідача, який 02 квітня 2025 року ознайомився із матеріалами справи, однак не подав жодних заперечень щодо укладення договору №20035276 від 21 травня 2020 року та належність ОСОБА_2 номеру телефону НОМЕР_4 .

Отже встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, апеляційний суд вважає, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року в справі № 757/40395/20.

Як вбачається з платіжного доручення за №20035276 від 21 травня 2020 року, первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором №1201201 від 21 травня 2020 року виконав в повному обсязі. Крім того, вказаний доказ не суперечить іншим доказам у справі.

При цьому, колегія суддів наголошує, що у вищевказаному платіжному дорученні зазначено реквізити: платника, отримувача, РНОКПП отримувача, маска банківської картки отримувача та призначення платежу.

Підстав вважати, що картка № НОМЕР_3 , яка зазначена у платіжному доручені, не належить відповідачу НОМЕР_3 , у колегії суддів немає, з огляду також на те, що відповідачем протягом розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанцій не заперечувався такий факт, не долучено жодного доказу, який б підтверджували відсутність надходжень на цей рахунок коштів в сумі 5000 грн, враховуючи також і той факт, що доступ до цього рахунку має відповідач.

На вказану обставину суд першої інстанції уваги не звернув.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Тобто, коли позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

У відповідності до ч.3 ст.89 ЦПК України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене та оцінюючи докази як кожен окремо так і в сукупності, враховуючи принцип змагальності, апеляційний суд приходить до висновку, що первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, які позичальником не повернуті, а тому існують правові підстави для стягнення з відповідача фактично отриману суму кредитних коштів в розмірі 5000.00 грн.

Щодо стягнення заборгованості за відсотками та комісією.

Так, згідно умов кредитного договору №1201201 від 21 травня 2020 року вбачається, що грошові кошти надано ОСОБА_2 на період з 21 травня 2020 року по 20 червня 2020 року (30 днів), сума кредиту - 5000 грн, проценти за користування кредитом 3750.00 грн (2.5% за кожен день користування), комісія за надання кредиту 375.00 грн, загальна вартість кредиту 9125.00 грн.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, не встановлено, що ОСОБА_2 вчинялися дії щодо пролонгації строку кредитного договору чи укладення додаткових угод

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з позичальника 18750.00 грн заборгованості за відсотками за кредитним договором №1201201, оскільки такі нараховувалися поза межами строку дії договору (тобто до 19 серпня 2020 року), натомість сторонами визначено, що розмір відсотків буде становити 3750.00 грн.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження №61-8829сво21) зазначено, що: «Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).

Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище, оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі №613/1436/17).

Однак, позивач, нараховуючи заборгованість за процентами, виходив з інших умов кредитування, зокрема, строку дії договору, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути проценти за користування кредитом згідно договору №1201201 в розмірі 3750.00 грн та комісію за надання кредиту в розмірі 375.00 грн.

Щодо вирішення питання судових витрат.

ТОВ «ФК «Солвентіс» у позовній заяві та апеляційній скарзі просило суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати, в тому числі на правничу допомогу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання правничої допомоги в суді першої та апеляційної інстанцій апелянтом надано копію договору про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року №43657029, копію додаткової угоди №1201201 до договору про надання правничої допомоги, копію акту прийому-передачі наданих послуг від 03 березня 2025 року за розгляд справи в суді першої інстанції на суму 6000 грн, копію платіжної інструкції від 10 березня 2025 року №1201201 за сплату судового збору в сумі 2422.40 грн за подання позовної заяви, копію акту прийому-передачі наданих послуг від 09 липня 2025 року за розгляд справи в суді апеляційної інстанції на суму 6000 грн, копію платіжної інструкції №799 від 03 липня 2025 року за сплату судового збору в сумі 3633.60 грн за подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем, в тому числі на професійну правничу допомогу, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною. При цьому позовна заява ТОВ «ФК «Солвентіс» задоволена частково на суму 9125.00 грн.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 12000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з ОСОБА_2 на корить ТОВ «ФК «Солвентіс» понесені у даній справі витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4538.40 грн ((12000/100) * 37.80%)).

Судом встановлено, що ціна позову у даній справі становила 24125.00 грн. Судом апеляційної інстанції задоволено позовні вимоги ТОВ «ФК «Солвентіс» на суму 9125.00 грн, що становить 37.82% ціни позову.

У зв`язку із скасуванням судового рішення і частковим задоволенням позову відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, апеляційний суд покладає на відповідача витрати позивача по оплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги у розмірі 2290.37 грн, що складається з 6056 (2422.40 + 3633.60) грн * 37.82%.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінасова компанія «Солвентіс» - задовольнити частково.

Заочне рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2025 року скасувати.

Ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінасова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінасова компанія «Солвентіс» заборгованість за кредитним договором №1201201 від 21 травня 2020 року в розмірі 9125.00 грн, з яких: 5000.00 грн заборгованість по тілу кредиту, 3750.00 грн - заборгованість за відсотками, 375.00 грн заборгованість за комісією за надання кредиту, та судові витрати у розмірі 6828.77 грн (4538.40 грн витрати на професійну правничу допомогу та 2290.37 грн витрати зі сплати судового збору).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України оскарженню не підлягає.

Реквізити учасників:

Позивач: товариства з обмеженою відповідальністю «Фінасова компанія «Солвентіс», адреса: вул.Симона Петлюри, 21/1, м. Бровари, Київська область, .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома