Номер провадження: 22-ц/813/7039/25
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Коновалова В.А.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Пересипського районного суду міста Одеси від 30 липня 2025 року, постановлена у складі судді Кремер І. О., у приміщенні того ж суду,

у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення порядку спілкування з дитиною,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позову.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка на заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення порядку спілкування з дитиною.

Одночасно із зверненням до суду з даним позовом суду позивач ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову. Обґрунтовуючи вимоги вказаної заяви позивач вказує на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, яким рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.05.2023 за результатами розгляду справи № 523/2766/23 було розірвано. Від даного шлюбу народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачка постійно чинить позивачу перешкоди у спілкування із спільною донькою. Враховуючи непередбачувану поведінку відповідачки ОСОБА_2 , позивач не виключає таких дій з боку відповідача, як вільний виїзд разом з дитиною за межі України, враховуючи той факт, що на теперішній час в межах воєнного стану один з батьків має право вивезти дитину за кордон не маючи згоди другого батьків

У зв`язку з цим, просить суд вжити заходи забезпечення позову у виді заборони дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетинати кордон України з матір`ю ОСОБА_2 чи будь якою іншою особою на період дії воєнного стану в України.

Короткий зміст рішення суду

Ухвалою Пересипського районного суду міста Одеси від 30 липня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В обґрунтування обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетинати кордон України з матір`ю ОСОБА_2 чи будь якою іншою особою на період дії воєнного стану в України, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Відціл забезпечення діяльності органів опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення порядку спілкування з дитиною шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітньої ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька ОСОБА_1 з її матір`ю ОСОБА_2 чи з будь-якою іншою особою на період продовження дії воєнного стану в Україні.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права завдяки поверхневому визначенню предмета спору.

Позивач вважає, що завдяки можливості вільного перетину кордону, можлива зміна місця проживання дитини та вивезення її за кордон без можливості батька бачитися з донькою. Саме це, може призвести до руйнування нормальних психоемоційних зв`язків між батьком та малолітньою дитиною.

Скаржник вважає, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення порядку спілкування батька з дитиною, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком, повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відсторонити дитину від зустрічей з батьком.

Незабезпечення позову у вказаний спосіб призведе до порушення вимог щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та інтересів як дитини так і ОСОБА_1 , оскільки невжиття таких заходів може утруднити виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалене на користь позивача.

Також зазначає про можливий вплив на нього у разі виїзду дитини за кордон.

Явка сторін

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду , апелянт та представники відповідача зявились до зали судового засідання та надали суду свої пояснення, заяв про відкладення не надходило, що не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовивши у забезпечені позову, суд першої інстанції зазначив, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетинати кордон України з матір`ю ОСОБА_2 чи будь якою іншою особою на період дії воєнного стану в України, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідного виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Таким чином у частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 року (справа №754/7569/21, провадження №61-15886сво2) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналіз вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Вказане узгоджується із правовою позицією викладеною в постанові Верховного суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц.

Суд зазначає, що вказані висновки також зроблено у постанові КЦС/ВС від 15.01.2025 за результатами розгляду справ № 369/7253/23, яку суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

З огляду на вище викладене, беручи до уваги те, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетинати кордон України з матір`ю ОСОБА_2 чи будь якою іншою особою на період дії воєнного стану в України, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у задоволенні даної заяви слід відмовити.

Посилання скаржника на те, що незабезпечення позову у вказаний спосіб призведе до порушення вимог щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та інтересів як дитини так і ОСОБА_1 , оскільки невжиття таких заходів може утруднити виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, колегія суддів не приймає, оскільки заборона виїзду дитини за кордон суперечить нормам чинного законодавства та якнайкращим інтересам дитини з урахуванням воєнного стану на території України.

Інші твердження скаржника не приємаються до уваги, оскільки не містять будь яких доказів на їх підтвердження.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до непогодження із висновком суду першої інстанції та тлумаченні норм чинного законодавства на власний розсуд.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного питання та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Пересипського районного суду міста Одеси від 30 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова