ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 646/1405/24

провадження № 22ц/818/1931/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю..

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Зайцевої Ольги Олександрівни на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Глоби М.М., -

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2000 грн. 00 коп., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з урахуванням індексу інфляції, починаючи з 07.02.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. на користь Держави.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Зайцева Ольга Олександрівнапросить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам у справі, безпідставно відхилив висновок департаменту служб у справах дітей про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Суд першої інстанції не заслухав думку неповнолітньої дитини, та дійшов висновку щодо недоведеності позивачем належними доказами умисного ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, або порушення відповідачкою прав дитини. Звертає увагу на те, що на момент розгляду справи дитині виповнилось 15 років, тобто дитина досягла віку часткової дієздатності, тож її думка мала бути врахована. Вважає, що судом здійснено хибний висновок про відсутність в матеріалах справи доказів винної поведінки відповідача та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню сина.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав. Тому в іншій частині судове рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді даної справи позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б безумовно підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, не знайшли свого беззаперечного доведення, отже підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого 21.08.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції (а.с.10).

Батьки у шлюбі не перебували.

Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до даних акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 батьком дитини ОСОБА_1 створені належні умови для виховання та проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав вбачається, що ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-24).

Згідно наданого позивачем листа Директора Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 15» Харківської міської ради вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 , перебуває під наглядом лікарів комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 15». Під час хвороби дитини, догляд за ним здійснює батько або бабуся (а.с. 15-16).

Згідно даних довідки КЗ «Харківський ліцей імені Данила Дідіка № 11» Харківської міської ради за № 439 від 28.12.2023 року, ОСОБА_3 навчається у закладі освіти з 01.09.2015 року. Дитина постійно проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . На батьківських зборах з вересня 2015 року був присутній батько ОСОБА_1 . Він цікавився навчальною діяльністю сина, реагував на звернення класного керіника. Мати учня ОСОБА_2 , жодного разу з вересня 2015 року не відвідувала школу, не була присутня на батьківських зборах, не цікавилася життям та навчальною діяльністю сина, на звернення класного керівника не реагувала. (а.с. 17).

З відповіді начальника ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області встановлено, що в ході розгляду звернення від 09.01.2024 року за фактом перевірки фактичного місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що остання за вказаною адресою тривалий час фактично не мешкає (а.с. 18)

Відповідно до висновку Департаменту Служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , №199 від 07.05.2024 року, за результатами вивчених матеріалів та наданої інформації, Департамент Служб у справах дітей, як представник органу опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З висновку вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 надав свої письмові пояснення, в яких зазначив, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав батька, бо з матір`ю не спілкується. (а.с.46-47).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що за час спільного життя з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини, родина мешкала однією сім`єю до початку 2013 року. З початку 2013 року ОСОБА_2 самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, участі у вихованні дитини не приймає. Неповнолітній ОСОБА_3 перебуває на його утриманні. Відповідачка ніяким чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток, стан здоров`я, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, матеріальної допомоги не надає. Зазначає, що усі питання щодо забезпечення та виховання дитини вирішуються ним самостійно, дитина знаходиться на його повному утриманні. У зв`язку із цим позивач просить позов в частині позбавлення батьківських прав задовольнити.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 1 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (див. постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Матеріали справи свідчать про те, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого 21.08.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції (а.с.10).

Батьки у шлюбі не перебували.

Дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до даних акту обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 батьком дитини ОСОБА_1 створені належні умови для виховання та проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав вбачається, що ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-24).

Згідно наданого позивачем листа Директора Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 15» Харківської міської ради вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 , перебуває під наглядом лікарів комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 15». Під час хвороби дитини, догляд за ним здійснює батько або бабуся (а.с. 15-16).

Згідно даних довідки КЗ «Харківський ліцей імені Данила Дідіка № 11» Харківської міської ради за № 439 від 28.12.2023 року, ОСОБА_3 навчається у закладі освіти з 01.09.2015 року. Дитина постійно проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . На батьківських зборах з вересня 2015 року був присутній батько ОСОБА_1 . Він цікавився навчальною діяльністю сина, реагував на звернення класного керіника. Мати учня ОСОБА_2 , жодного разу з вересня 2015 року не відвідувала школу, не була присутня на батьківських зборах, не цікавилася життям та навчальною діяльністю сина, на звернення класного керівника не реагувала. (а.с. 17).

З відповіді начальника ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області встановлено, що в ході розгляду звернення від 09.01.2024 року за фактом перевірки фактичного місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено, що остання за вказаною адресою тривалий час фактично не мешкає (а.с. 18)

Відповідно до висновку Департаменту Служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , №199 від 07.05.2024 року, за результатами вивчених матеріалів та наданої інформації, Департамент Служб у справах дітей, як представник органу опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З висновку вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 надав свої письмові пояснення, в яких зазначив, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав батька, бо з матір`ю не спілкується.

Позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 18 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Разом з тим судом першої інстанції не було з`ясовано думку дитини.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції був допитаний неповнолітній -ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зазначив, що він проживає разом із батьком та підтримуєпозбавлення батьківських прав його матері ОСОБА_2 . Пояснив, що мати з ними тривалий час не проживає, та він взагалі не пам`ятає, як вона виглядає. Вказав, що мати з ним не спілкується, останній раз бачив її, коли був ще маленький, ходив в дитячий задок чи у перший клас. За весь час мати жодного разу йому не телефонувала, не приїздила, не робила подарунків, не цікавилась його життям, не приходила до школи та дитячого садочку. Він взагалі не пам`ятає, що мати колись жила з ним та піклувалась про нього.

Статтею 141 СК України передбачено, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України).

Отже мати добровільно пішла з життя своєї дитини,тривалий час не спілкується з дитиною, не має з дитиною психоемоційного контакту, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не брала участі в утриманні дитини, не вітала дитину з днем народження, святами. Таким чином самоусунулась від виховання дитини.

Даних про перешкоди з боку батька у спілкуванні з дитиною матеріали справи не містять.

Вказані обставини дають підстави для висновку про наявність підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, з огляду на її свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів вважає, що дії відповідача свідчать про відсутність намірів та бажання брати участь у житті дитини та у її вихованні.

Позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме насамперед інтересам дитини, яка не отримує будь-якої допомоги від біологічної матері.

З огляду на висновок органу опіки та піклування та наяві в матеріалах справидокази та з урахуванням думки дитини, судова колегія вважає, що вказаних доказів достатньо для висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність факту ухилення від виконання батьківських обов`язків, не відповідає фактичним обставинам справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що сума судового збору, який підлягав сплаті за подання позовної заяви становить 1 211,20 грн, за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції становить 1 453,44 грн.

Сума судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 в дохід держави складає 2664,64 грн.

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,379,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зайцевої Ольги Олександрівни - задовольнити.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав - скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2664,64 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова