УХВАЛА

30 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 758/1887/23

провадження № 61-6165св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Первинна профспілкова організація професійних працівників Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року у складі судді Ковбасюк О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у складі колегії суддів Невідомої Т. О., Верланова С. М., Нежури В. А. та касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у складі колегії суддів Невідомої Т. О., Верланова С. М., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Первинна профспілкова організація професійних працівників Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - Профспілка ДП ««Адміністрація морських портів України»), про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка з 2018 року працювала у відповідача, у 2020 році переведена на посаду професіонала з розвитку персоналу 2 категорії департаменту кадрової політики апарату управління ДП ««Адміністрація морських портів України».

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами), погодженим із Профспілкою ДП ««Адміністрація морських портів України», встановлено початок простою в апараті управління ДП «Адміністрація морських портів України» з 08 год 30 хв 01 березня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Пунктом 1 наказу ДП ««Адміністрація морських портів України» від 30 серпня 2022 року № 207-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору зі ОСОБА_1 » із 30 серпня 2022 року припинено простій ОСОБА_1 , встановлений наказом від 28 лютого 2022 року № 84-к ДП «Адміністрація морських портів України». За пунктом 2 зазначеного наказу призупинено дію трудового договору, укладеного між сторонами, до відновлення можливості виконувати позивачкою роботу, але не пізніше дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні.

05 вересня 2022 року позивачка надіслала на електронну адресу відповідача вимогу щодо усунення порушень трудового законодавства України та колективного договору, якою вона повідомила роботодавця, що має можливість виконувати роботу в подальшому, у зв`язку з чим вимагала відновити дію трудового договору, укладеного між сторонами. Така вимога відповідачем була залишена без відповіді, а 16 січня 2023 року позивачці стало відомо про її звільнення із займаної посади під час призупинення дії трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України).

Листом ДП ««Адміністрація морських портів України»від 10 січня 2023 року № 63/10-01-6/Вих, який позивачка отримала 16 січня 2023 року, їй повідомлено, що відповідно до наказу від 09 вересня 2022 року № 66/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці» у ДП ««Адміністрація морських портів України» запроваджено зміни в організації виробництва і праці в апараті ДП ««Адміністрація морських портів України»шляхом скорочення штату і чисельності працівників; посада, яку обіймала позивачка, підлягає скороченню.

Позивачка стверджувала, що роботодавець скоротив посаду, яку вона обіймала, однак при цьому фактичних змін в організації виробництва і праці не відбулося; щодо запропонованих звільнень відповідач не повідомив Профспілку ДП ««Адміністрація морських портів України»за три місяці; відповідач не запропонував їй усі вакантні посади та іншу роботу на тому самому підприємстві та не отримав від неї відмову від продовження роботи; відповідач не повідомив її про наступне вивільнення під підпис. Такі обставини, на її думку, свідчать про недотримання роботодавцем вимог чинного трудового законодавства щодо порядку її звільнення.

Крім того, позивачка вважала, що її було звільнено з порушенням вимог частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» без попередньої згоди виборного органу, членом якого вона була.

За таких обставин позивачка просила суд поновити її на посаді професіонала з розвитку персоналу 2 категорії департаменту кадрової політики апарату управління ДП ««Адміністрація морських портів України» з дати звільнення, а саме з 10 січня 2023 року, та стягнути з ДП ««Адміністрація морських портів України»на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 10 січня 2023 року до 13 жовтня 2023 року у розмірі 725 670,00 грн.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Подільський районний суд міста Києва рішенням від 13 жовтня 2023 року позов задовольнив.

Поновив ОСОБА_1 на посаді професіонала з розвитку персоналу 2 категорії департаменту кадрової політики апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» з 10 січня 2023 року. Стягнув із ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2023 року до 13 жовтня 2023 року в розмірі 725 670,00 грн. Стягнув із ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,00 грн.

Стягнув із ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року доповнено резолютивну частину рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року та допущено негайне виконання рішення

в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивачки є протиправним, оскільки не відповідає вимогам чинного трудового законодавства щодо порядку звільнення працівника у відповідності до пункту 1 частини першої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України. З метою відновлення порушеного права позивачки суд вважав за можливе застосувати норми статті 235 КЗпП та стягнути з відповідача середній заробіток за період із 30 серпня 2022 року (день призупинення дії трудового договору) до 13 жовтня 2023 року (день ухвалення судового рішення). Розрахунок середнього заробітку проведений судом з урахуванням заробітної плати ОСОБА_1 за січень та лютий 2022 року, оскільки з 01 березня 2022 року позивачка перебувала у простої.

Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ДП «Адміністрація морських портів України» оскаржило його в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд постановою від 25 квітня 2025 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року змінив у частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 10 січня 2023 року до 13 жовтня 2023 року, що підлягає стягненню з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 , зменшивши розмір середнього заробітку суму із 725 670,00 грн до 225 538,64 грн, без вирахування податків та обов`язкових платежів. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Стягнув із ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6 625,63 грн. Стягнув із ДП «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір у розмірі 6 183,10 грн.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачка не була ознайомлена з попередженням про наступне вивільнення та переліком вакантних посад відповідача під особистий підпис працівника, як це передбачено положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Доводи відповідача щодо направлення на поштову адресу позивачки низки листів з переліком запропонованих посад не знайшли свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які саме переліки посад було запропоновано позивачці та які надсилались останній, як і відсутні докази отримання позивачкою таких листів.

Отже, суд першої інстанції був позбавлений можливості установити які саме посади було запропоновано позивачці з урахування її освіти, кваліфікації, стажу роботи та здатності виконувати запропоновану роботу. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що порушене право незаконно звільненого працівника підлягає захисту шляхом поновлення позивачки на посаді професіонала з розвитку персоналу 2 категорії департаменту кадрової політики апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» з 10 січня 2023 року.

Суд апеляційної інстанції вказав на помилковість висновків місцевого суду та зазначив, що відповідно до Порядку № 100 під час обчислення середньої заробітної плати за останні два місяці час простою не враховується, навіть у разі збереження під час простою за працівником середнього заробітку. Установивши, що дію трудового договору з позивачкою призупинено з 30 серпня 2022 року, до призупинення дії трудового договору у період з 01 березня 2022 року до 30 серпня 2022 року позивачка перебувала у простої, час якого виключається з розрахункового періоду, з урахуванням довідки від 23 серпня 2023 року, виданої відповідачем, згідно з якою оклад ОСОБА_1 становить 24 934,00 грн, розмір середньоденної заробітної плати позивачки складав 1 133, 36 грн, а вимушений прогул позивачки тривав з 10 січня 2023 року до 13 жовтня 2023 року (199 робочих днів), апеляційний суд зменшив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 725 670,00 грн до 225 538,64 грн, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки (199 робочих днів х 1 133,36 грн).

Щодо суми понесених позивачкою витрат на правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду в цій частині та зазначив, що з відповідача на користь позивачки підлягає відшкодуванню 30 000,00 грн, оскільки такий розмір є співмірним із складністю справи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на надання правничої допомоги позивачці у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

1. 26 квітня 2024 року ДП «Адміністрація морських портів України» через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року і ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

2. 02 вересня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася

до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року, в якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду

від 25 квітня 2024 року в частині зменшення стягнення з ДП «Адміністрація морських портів України» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 725 670,00 грн до 225 538,64 грн, без вирахування податків та обов`язкових платежів, скасувати, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року залишити в силі. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

1. У касаційній скарзі ДП «Адміністрація морських портів України» посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях:

- застосували частину другу статті 40 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18)та постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 22 липня 2021 року у справі № 456/57/20 (провадження № 61-6268св21), від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 750/1146/22 (провадження № 61- 8472св23), від 22 грудня 2021 року у справі № 303/798/17 (провадження № 61-1863св20), від 03 жовтня 2023 року у справі № 752/17592/19 (провадження № 61-12242св22);

- не застосували норми цивільного законодавства, що встановлюють загальні засади цивільного законодавства, зокрема, справедливість добросовісність та розумність, які діють також у трудових правовідносинах та обов`язку працівника діяти добросовісно, не зловживаючи своїми правами - пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України, частина третя статті 13 ЦК України та не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) та постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21);

- порушили норми процесуального права щодо стягнення витрат на правову допомогу, а саме застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

2. У касаційній скарзі заявниця ОСОБА_1 посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), у постановах Верховного Суду від 04 листопада 2022 року у справі № 488/2652/20 (провадження № 61-6738св22) та від 10 квітня 2024 року у справі № 212/2480/22 (провадження № 61-588св23);

- пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що натепер відсутній висновок Верховного Суду щодо законності звільнення працівників за ініціативою роботодавця на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з якими призупинено дію трудового договору на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлено державну гарантію, що призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин (частина третя статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану») та державну гарантію на відновлення дії призупиненого трудового договору, який може бути призупинено на строк не більше ніж період дії воєнного стану (частина друга статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»);

- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України судове рішення оскаржується

з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу, зокрема зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи для відновлення порушених прав позивача

у зв`язку з незаконним звільненням, оскільки суд безпідставно долучив та врахував нові докази та належним чином не дослідив зібрані у справі докази, як і враховані судом першої інстанції під час ухвалення рішення.

Доводи відзивів на касаційні скарги

1. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 ДП «Адміністрація морських портів України» просить надати оцінку доводам цього відзиву та касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. У відзиві на касаційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції надати доводам відзиву належну правові оцінку під час ухвалення судового рішення та відмовити у задоволенні касаційної скарги ДП «Адміністрація морських портів України».

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 22 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ДП «Адміністрація морських портів України», витребував справу із суду першої інстанції, зупинив виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у частині, що не підлягає негайному виконанню, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд ухвалою від 25 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У жовтні 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, оскільки касаційні скарги подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини

і громадянина захищаються судом. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури

у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та справах з ціною позову,

що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти дотриманню розумного строку розгляду справи, а також визначеності й стабільності у цивільних правовідносинах.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна

дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що у 2024 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 01 січня 2024 року установлено в розмірі (на час подання касаційної скарги) - 3 028,00 грн.

Предметом спору у цій справі є вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 725 670,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема, у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2024 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 х 250 = 757 000,00).

Згідно із частиною третьою статті 274 ЦПК України під час вирішення питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У частині четвертій статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Стосовно позовних вимог немайнового характеру щодо поновлення на роботі, то ця справа є справою незначної складності та не є справою, яка підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Тому відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України справа не підлягає касаційному оскарженню.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України заявниками ДП «Адміністрація морських портів України» та ОСОБА_1 у касаційних скаргах не наведено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно

до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно

до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року)).

Суд вказує, що важко погодитися з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року)).

Відповідно до статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги; 2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося; 4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; 5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, то касаційне провадження у справі належить закрити.

Вказана правова позиція підлягає застосуванню до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг.

Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02).

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

З огляду на те, що Верховний Суд ухвалами від 22 серпня 2024 року та від 25 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційними скаргами ДП «Адміністрація морських портів України» та ОСОБА_1 на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ДП «Адміністрація морських портів України» та ОСОБА_1 не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України касаційне провадження за касаційною скаргою ДП «Адміністрація морських портів України» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року та за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року підлягає закриттю.

Аналогічний висновок викладено в ухвалах Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі № 203/1012/23 (провадження № 61-18396св23), від 01 липня 2025 року у справі № 642/3965/20 (провадження № 61-15891св23).

Керуючись статтями 394, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 758/1887/23 за касаційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року та за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року.

Поновити виконання рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року у частині, що не підлягає негайному виконанню.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська