Справа №504/594/23
Провадження №2/504/467/25
Доброславський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенко В.К.,

секретаря- Ориник М.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, позовну заяву пана адвоката Безсмертного Сергія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 до ТОВ «Кредит -Капітал» (правонаступник ТОВ «МІЛОАН»), ТОВ «Фінансова компанія «КІФ», ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «1Безпечне агенство необхідних кредитів», ТОВ «Лінеура Україна», про визнання недійсними кредитних договорів, захист прав споживачів, вирішення розподілу судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

Позов обґрунтовувала тим, що у листопаді 2022 року та на початку грудня 2022 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа паспортними даними позивачки, та скориставшись додатком Приват24 оформила на позивачку кредитні договори у ТОВ «МІЛОАН», ТОВ «Фінансова компанія «КІФ», ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «1Безпечне агенство необхідних кредитів», ТОВ «Лінеура Україна».

Після оформлення кредитів, особа, скориставшись даними мобільного додатку Приват24 позивачки здійснювала перерахування кредитних коштів, які надходили від кредитних організацій на інші рахунки.

Позивачка звернулась до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого зареєстровано кримінальне провадження № 0001293 від 03.12.2022 за ч.3 ст. 190 КК України.

На цій правовій підставі позивач просить визнати кредитні договори від 26.11.2022, від 29.11.2022, від 01.12.2022, від 02.12.2022, від 04.12.2022 недійсними.

З грудня 2022 року позивачці почали надходити смс-повідомлення, а також телефонні

Позивачка стверджує, що оскаржувані договори не укладала та не підписувала, будь-яких дій на отримання кредитних коштів за ним ні в письмовому, ні в електронному вигляді не вчиняла, а також не вчиняла будь-яких дій, що могли б призвести до укладення цього договору третіми особами, тобто під час укладення цього договору були відсутні її волевиявлення та внутрішня воля.

Із посиланням на ч. 3 ст. 203 ЦК України просить визнати зазначені кредитні договори недійсним.

Представник позивачки просив справу розглядати у свою відсутність.

Доводи заперечень відповідачів:

Представники ТОВ «Кредит -Капітал» (правонаступник ТОВ «МІЛОАН»), ТОВ «Фінансова компанія «КІФ», ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «1Безпечне агенство необхідних кредитів», ТОВ «Лінеура Україна» повністю заперечували проти задоволення позову.

В цілому всі заперечення зводяться до того, що всі Договори про надання фінансового кредиту було укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію».

Зокрема, положення ст. ст. 11, 12 вказаного Закону передбачають, що електронний договір за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, і кожний примірник договору, підписаний з накладеним на нього підписом з використанням або електронного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або електронного підпису одноразовим ідентифікатором, або аналога власноручного підпису, є оригіналом.

Процедура укладення договору включала в себе: реєстрацію позивача на сайті товариства; підтвердження ознайомлення у повному обсязі з усіма істотними умовами договору; подання анкети-заявки із зазначенням усіх ідентифікуючих даних; прийняття пропозиції (оферти); надсилання товариством на номер телефону позивачки одноразового ідентифікатора; введення позивачкою цього одноразового ідентифікатора у відповідному вікні на Сайті та одночасне направлення нею товариству електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції; направлення товариством примірника договору на електронну адресу та в Особистий кабінет позивача.

Саме по собі звернення до правоохоронних органів не доводить факту викрадення паспортних даних позивачки.

Просили відмовити у задоволенні позову.

Сторони сповіщені належним чином про дату, час та місце проведення судового розгляду справи по суті.

Неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд знайшов достатніми докази для ухвалення законного та справедливого судового рішення.

Встановлені судом фактичні обставини та висновки суду:

Судом встановлено що між позивачкою та ТОВ «МІЛОАН»(правонаступником якого є ТОВ «Кредит-капітал», ТОВ «Фінансова компанія «КІФ», ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «1Безпечне агенство необхідних кредитів», ТОВ «Лінеура Україна» укладені договори споживчого кредиту від 26.11.2022, від 29.11.2022, від 01.12.2022, від 02.12.2022, від 04.12.2022.

Договорами встановлені предмет договорів, порядок та умови надання кредиту, порядок обчислення (нарахування) процентів, пролонгація строку кредиту, порядок повернення кредиту та сплати процентів, права, обов`язки та відповідальність сторін, порядок внесення змін та доповнень, припинення, розірвання договору та інші його умови. Додатком до договорів є графік платежів.

Договорами встановлено, що укладення цих договорів здійснюється сторонами за допомогою ІТС (інформаційно-телекомунікаційна система) товариств, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт та мобільний додаток.

Електронна ідентифікація Клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет шляхом перевірки товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаних при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету.

Кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті, що має реквізити.

Договори укладаються шляхом направлення їх тексту, підписаного з боку товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет клієнта для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІТС товариства.

Введення клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього договору.

У відповідних розділах договорів вказані «Реквізити та підписи сторін» вказано ідентифікуючі відомості товариств.

Договори та додатки до них (графіки платежів) підписані позивачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором у дату укладання оспорюваних договорів.

Також, позивачкою підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором заповнену анкети-опитувальник клієнта-фізичної особи, що сформована за допомогою програмного забезпечення, паспорти споживчого кредитування, у яких містяться персональні дані позивачки та рік народження, РНОКПП, паспортні дані, місця реєстрації та фактичного проживання, мобільні телефони та адреса електронної пошти), сума кредиту, строк кредитування, спосіб та строк надання кредиту, процентна ставка та загальна вартість кредиту, інша додаткова інформація.

Відповідно до підтвердження відповідачів було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта.

.

Відповідачами надані покрокові підтвердження процедури укладення кредитних договорів, і ці докази досліджені судом, і підтверджують здійснення позивачкою дій на укладення договорів покроково за вказівками електронної програми.

Статтями 16, 203, 215 ЦК України передбачено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У частинах першій та другій статті 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина перша статті 642 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України).

Судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законами України «Про електронну комерцію» та «;Про електронний цифровий підпис» (в редакції, чинній на час укладення договору позики).

Відповідно до статтей 3, 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» (в редакції, чинній на час укладення договору позики) електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Згідно з частиною першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно частин першої та другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Отже, як установлено судом, спірні кредитні договора укладені між сторонами на підставі прийняття (акцепту) пропозиції (оферти) кредитодавця, яка розміщена в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавців та опублікована на їх офіційному сайті, та шляхом оформлення, підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та подання позивачкою анкети-опитувальника клієнта-фізичної особи, що сформована за допомогою програмного забезпечення кредитодавців, паспорта споживчого кредитування та самих договорів про надання коштів на умовах споживчого кредитування, і перерахування на її картковий рахунок суми кредиту, а тому твердження позивачки про те, що вона не укладала вищевказаних кредитних договорів, не вчиняла будь-яких дій на отримання кредитних коштів за договорами ні в письмовому, ні в електронному вигляді або у будь-який інший спосіб, не здійснювала дій, що могли призвести до укладення кредитних договорів від її імені третіми особами, а також щодо непідписання нею договору за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, з отриманням нею листа на електронну пошту та/або смс-повідомлення, не можуть бути взяті до уваги, оскільки спірні договори укладено з використанням нею електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказувала, що невідома особа шахрайським способом заволоділа її паспортними даними, після чого за допомогою даних документів шахрайським способом було укладено оспорювані кредитні договора.

На підтвердження вказаного позивачкою до позову додано докази внесення відомостей до ЄРДР за фактом оформлення на її ім`я кредів та заволодіння грошовими коштами за ч. 3 ст. 190 КК України.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц, в якій з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30.09.2015 у справі № 6-780цс15 та від 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17.

У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та правових позицій Верховного Суду, саме позивачка та особа, яка стверджує про порушення її прав, повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог - втрату паспорта, РНОКПП та кредитних карток і оформлення кредитного договору шахрайським способом третіми особами та, як наслідок, відсутність її волевиявлення та внутрішньої волі на його укладення.

На виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачкою в розпорядження суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог не надано.

На думку суду першої інстанції, сам по собі факт внесення в ЄРДР відомостей за заявою позивача про заволодіння коштами шахрайським способом не підтверджує наведених у позовній заяві обставин.

Доказів того, що позивачка зверталася до правоохоронних органів з повідомленням про викрадення її паспорта, РНОКПП та кредитних карток, а також доказів отримання нею нового паспорта чи дублікату РНОКПП, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як зазначалось вище, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, належний позивачці картковий рахунок, на який було зараховано кредитні кошти, не був заблокований нею після отримання відомостей про те, що невідомі особи здійснюють протиправні дії у додатку Приват 24 з рахунку позивачки.

З урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, встановлених обставин справи та наданих на їх підтвердження чи заперечення доказів, оцінених судом у сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оспорювані договори були укладені саме позивачкою та відповідав її внутрішній волі, тому правові підстави для визнання спірних правочинів недійсними відсутні.

Таким чином слід відмовити у задоволенні позову повністю.

Судовий збір:

Судові витрати у вигляді судового збору слід віднести на рахунок позивачки.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 258-260, 353 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву адвоката Безсмертного Сергія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 до ТОВ «Кредит -Капітал» (правонаступник ТОВ «МІЛОАН»), ТОВ «Фінансова компанія «КІФ», ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «1Безпечне агенство необхідних кредитів», ТОВ «Лінеура Україна», про визнання недійсними кредитних договорів, захист прав споживачів, вирішення розподілу судових витрат, - залишити без задоволення.

Судовий збір віднести на рахунок ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В. К. Барвенко