ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1419/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №696/58/25 Категорія: 310040000 Шкреба В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчий комітет Кам`янської міської ради Черкаської області;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 27 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Кам`янської міської ради Черкаської області про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

21.01.2025 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя між ними не склалося, та сторони з кінця 2023 року проживають окремо. Шлюб між ними розірвано, а відповідач за судовим наказом зобов`язана сплачувати аліменти на утримання дитини.

Вказує, що відповідач тривалий час перебувала у Республіці Польща, участі у вихованні дитини не бере, з нею не спілкується, матеріально не підтримує та аліменти не сплачує.

Посилається на висновок виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області згідно якого, є доцільним позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до доньки.

Донька перебуває на повному утриманні позивача, тоді як відповідач подала нотаріально завірену копію заяви про те, що донька з нею не бажає спілкуватись.

З огляду на те, що відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує її необхідним, не проявляє інтересу до дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками позивач звернувся в суд з даним позовом.

Просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 27.05.2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав не надано. Суд першої інстанції зазначив, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтерес самої дитини, оскільки позивач не довів в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення заяви про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що в судовому засіданні остаточно доведено, що жодної матеріальної та моральної підтримки ОСОБА_2 доньці не надає. Згідно довідки із навчального закладу вбачається, що ОСОБА_2 участі у вихованні доньки не приймає.

Вказує, що судом першої інстанції не було визнано достатньо аргументованим висновок виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 26.09.2024 року в якому зазначено про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно ОСОБА_3 .

Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив, що у відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 17.05.2023 року (а.с.10).

Шлюбні відносини між сторонами припинені з грудня 2022 року і шлюб між ними розірвано 26.12.2023 року, про що свідчить копія рішення суду від 26.12.2023 року у справі № 696/1337/23 (а.с.7-8).

Згідно судового наказу від 03.04.2024 року № 696/421/24 ОСОБА_2 зобов`язана сплачувати аліменти на утримання дитини на користь ОСОБА_1 (а.с.9).

В обґрунтування позовних вимог позивач зокрема вказує, що відповідач тривалий час перебувала у Республіці Польща, через що має місце невиконання нею батьківських обов`язків по відношенню до своєї доньки.

Згідно висновку виконавчого комітету Кам`янської міської ради Черкаської області № 2256/02-18 від 26 вересня 2024 року, виконавчий комітет Кам`янської міської ради, як орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до доньки.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби ОСОБА_3 перетинала державний кордон у пунктах пропуску, що межують з Республікою Польща. Зафіксовано, що при виїзді з території України 18.12.2022 року, на територію України вона повернулась майже через рік, 14.11.2023 року, а потім при виїзді 25.01.2024 року перебувала за кордоном до 29.03. 2024 року, тобто майже два місяці (а.с.73-74).

В період винесення судових рішень про розірвання шлюбу та стягнення аліментів ОСОБА_3 знаходилась на території України, і на час розгляду справи про позбавлення батьківських прав тривалий час перебуває на території України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частина першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У пунктах 15 та 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо.

Згідно п. 16 вказаної постанови, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому, звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував рішення про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновком виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 26.09.2024 року № 2256/02-18 вирішено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо її малолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12-13).

Вказаний висновок складений зокрема зі слів ОСОБА_1 , довідки наданої сімейним педіатром про те, що ОСОБА_1 постійно самостійно звертається до педіатра при захворюванні доньки, інформації Кам`янського закладу загальної середньої освіти № 2 від 02.05.2024 року № 44 про те, що дитина знаходиться на утриманні батька, так як мати на даний час перебуває за кордоном, довідки виданої Кам`янським відділом державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області про заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів за квітень-травень 2024 року 6484,88 грн.

З висновку також вбачається, що місце перебування ОСОБА_2 органу опіки та піклування не відомо. На зв`язок ОСОБА_2 не виходить, на повідомлення не відповідає. Відповідно до довідки наданої діловодом с. Юрчиха від 05.08.2024 року № 83, ОСОБА_2 на території села не проживає та не зареєстрована. За період проживання в селі зарекомендувала себе позитивно. Інформація про виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 у старостаті відсутня.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини, а у справі, що переглядається, наданий висновок таких даних не містить.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 26.09.2024 року є недостатньо обґрунтованим, адже не містить обставин та аргументів, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Суд першої інстанції дійшов також обґрунтованого висновку стосовно того, що заборгованість відповідача по сплаті аліментів є недостатньою для прийняття висновку про необхідність саме позбавлення батьківських прав, так як інші заходи стягнення такої заборгованості позивачем не вичерпані.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року справа № 420/1075/17.

Суд першої інстанції вірно встановив, що у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку з неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство щодо неї, свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками.

У постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року по справі № 204/2097/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18 від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19 також зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.

Тлумачення частини шостої статті 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України та ч. 6 ст. 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є саме свідомим нехтуванням нею своїми обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаності, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, тощо.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06 травня 2020 року під час розгляду справи № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) від 09 листопада 2020 року під час розгляду справи № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Судом першої інстанції враховано, що відповідачка не є особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив матері ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 сімейних відносин не відповідатиме інтересам дитини.

Та обставина, що відповідачка тимчасово чи тривалий час не бачиться з донькою, не з`являється у навчальних закладах де навчається дитина не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, який дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем в ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідача відносно своєї дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дітей їх коріння, позбавлення матері спорідненості з дітьми, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

На підставі оцінених доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду, що підстави, передбачені статтею 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні. Позбавлення батьківських прав матері у даному випадку є не доцільним, оскільки як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка тривалий час не спілкувалася з дитиною, не приймає участі у її вихованні не є безумовними та достатніми для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав без її попередження про зміну ставлення до дитини та застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Доказів того, що до ОСОБА_2 застосовувались будь-які заходи впливу, які виявилися безрезультатними, тобто доказів того, що відповідачка систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжувала (продовжує) не виконувати свої батьківські обов`язки матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

При розгляді даної справи суд правильно встановив фактичні обставини справи, відповідні їм правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 27 травня 2025 року ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складене ний 03 жовтня 2025 року.

Судді