Номер провадження: 22-ц/813/4722/25
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 та просить:

- встановити факт проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 у період з 14.02.2012 року по 23.08.2016 року без реєстрації шлюбу;

- визнати об`єкт нерухомого майна житлову квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,2 кв.м., житлова площа 50,3 кв. м. спільним сумісним майном подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири, оскільки малолітній ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 14.02.2012 року по 23.08.2016 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. На початку відносин сторони орендували квартиру за адресою: АДРЕСА_2 у якій прожили 4,5 роки. В подальшому сторони переїхали у квартиру матері позивачки за адресою: АДРЕСА_3 , де прожили близько року. Під час проживання у фактичних шлюбних відносинах, на початку 2016 року сторонами було вирішено придбати спірну квартиру. Незважаючи на те, що квартира купувалася за спільні кошти, первинно майнові права були оформлені на маму відповідача. 23.08.2016 року сторони зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 . Акт прийому-передачі на спірну квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав було укладено 29.03.2018 року, тобто вже під час шлюбу. У 2018 році родина ОСОБА_5 переїхала до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2023 року шлюб між сторонами було розірвано. З 24.06.2022 року відповідач ОСОБА_3 перебуває поза межами території України та не проживає у спірній квартирі. Позивачка брала фінансову участь у придбанні квартири, оскільки на той час працювала, а її мати 24.05.2012 отримала грошову компенсацію у розмірі 113 220 доларів США, у зв`язку зі смертю батька позивачки. Розмір частки на квартиру збільшує за рахунок того, що на її утриманні перебуває син сторін, на його утримання витрачається десь 20 000 гривень на місяць, а відповідач тільки з липня 2023 року надсилає кошти на утримання дитини у розмірі 3 700 грн., чого недостатньо.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя,суд першої інстанції виходив з недоведеності факту спільного проживання сторін до реєстрації шлюбу та недоведеності вкладу сім`ї позивачки у придбання спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 23 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, який розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.05.2023 року по справі №522/4618/22 (т.1 а. с. 26-29);

- у шлюбі у батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (т.1 а. с. 64);

- ОСОБА_1 та син сторін ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а. с. 65,);.

- позивачка додає роздруківки з соціальної мережі Instagram, з яких вбачається спільні фото ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в публікаціях за 23.10.2013 року, 13.02.2014 року, 06.09.2014 року, 08.03.2015 року, 18.06.2015 року, 27.07.2015 року, 13.09.2015 року, 03.01.2016 року, 14.02.2016 року, 26.06.2016 року (т.1 а. с. 69-73);

- ОСОБА_3 надав 09.04.2015 року право розпорядження ОСОБА_6 його картковим рахунком (т.3 а. с. 43);

- ОСОБА_3 видано довіреність №9851-02 від 09.04.2015 року на розпорядження ОСОБА_6 його картковим рахунком (т.3 а. с. 43).

- з витягу виписки по рахунку відповідача вбачається, що до шлюбу ОСОБА_6 сім разів знімала готівку з рахунку відповідача, а саме 27.05.2015 року 700 доларів США, 28.05.2015 року 700 доларів США, 29.05.2015 року 700 доларів США, 09.06.2015 року 700 доларів США, 11.06.2015 700 доларів США, 12.06.2015 року 700 доларів США, 15.06.2015 року 700 доларів США (т.3 а.с.41-42);

- допитаний під присягою в якості свідка пояснив ОСОБА_3 , що довіреність на ім`я ОСОБА_6 видана у зв`язку з тим, що його мати поїхала до м. Москва для догляду за хворим дідусем;

- ОСОБА_6 знімала кошти менше місяця у 2015 році, тобто зняття коштів до реєстрації шлюбу не було систематичним;

Свідки заявлені позивачем ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 вказували, що сторони були парою до укладення шлюбу та проживали разом.

Свідки заявлені відповідачем ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 навпаки вказували на відсутність шлюбних стосунків у сторін до шлюбу.

Крім того, судом встановлено, що:

- товариство з обмеженою відповідальністю «Стікон» та ОСОБА_12 02 березня 2016 року уклали договір №КПИП-006212 купівлі-продажу майнових прав щодо трикімнатної квартири АДРЕСА_5 (будівельний адрес). Купівля квартири відповідно до розділу 2 договору відбулося за 89 631 доларів США, з першим зарахуванням коштів 02.03.2016, а останнім 22.06.2016 року (т. 1 а. с. 12-17);

- додатковою угодою №ДСкД-Д-004401 про зміну вартості об`єкта від 18.05.2016 року ОСОБА_12 та ТОВ «Стікон» домовилися, що вартість майнових прав на квартиру складатиме 2 361 613 грн., що складає еквівалент 89 550 доларів США (т. 1 а. с. 18);

- 29.06.2016 року додатковою угодою №ДСкД-006712 передачі прав по договору, укладеною між ТОВ «Стікон». ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , встановлено покупця до договору купівлі-продажу майнових прав ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 20-21);

- 17.10.2017 року ОСОБА_3 видав довіреність на ім`я ОСОБА_1 з метою представництва інтересів з питань реєстрації права власності на новозбудоване майно (т. 1 а. с. 20, 209-210);

- у зв`язку з присвоєнням поштової адреси будинку та зміни нумерації квартир 28.03.2018 року між ТОВ «Стікон» та ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № СДкД-084179, якою визначено предмет договору як квартира АДРЕСА_6 (будівельний адрес) (т. 1 а. с. 2);

- 29 березня 2018 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла ОСОБА_1 підписала Акт про передачу документів представнику ТОВ «Стікон-Істейт» для оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_7 (т.1 а.с.23).; 29 березня 2018 року між ТОВ «Стікон» та ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла ОСОБА_1 укладено акт приймання-передачі №АПП-084181 до договору купівлі-продажу майнових прав КПИП-006212 (т. 1 а. с. 24-25);

- 11 квітня 2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_7 зареєстровано за ОСОБА_3 , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.67-68).

- позивачка стверджуючи, що вона та її мама вклали кошти у купівлю квартири АДРЕСА_7 надає наступні докази;

- батьками ОСОБА_6 є ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 (т.1 а.с.37);

- мати позивачки - ОСОБА_16 24.05.2012 засвідчила прийняття виплати від судновласника «MSC Pilar» у розмірі 113 220 доларів США в якості врегулювання претензій у зв`язку зі смертю ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а. с. 92-94);

- зарахування коштів у розмірі 110 220 доларів США на рахунок ОСОБА_16 відбулося 05.06.2012 року, зарахування коштів у розмірі 51 790 євро від профспілкової організації 16.10.2012 року (т. 2 а. с. 212, 213-214);

- 05.12.2012 року ОСОБА_16 купила майнові права на квартиру АДРЕСА_8 за 328 992,39 грн., що еквівалентно 73 370 доларів США (т.1 а.с.216, 218);

- згідно довідок АТ «УкрСиббанк» від 07.07.2023 року, ОСОБА_6 працювала в АТ «УкрСиббанк» з 06.11.2009 року по 05.03.2014 року на посаді провідного фахівця, її сумарний дохід за період з 01.01.2012 року по 31.05.2015 року склав 214 587,75 грн. (т. 1 а. с. 34, 35, 36);

На підтвердження придбання квартири АДРЕСА_7 за власні кошти та кошти його матері, відповідач надав до суду наступні докази:

- 06.03.2009 року ОСОБА_12 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,1000 га, розміщу на землях, які перебувають у віданні Молодіжненської с/Ради Овідіопольського району Одеської області, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_9 (т.1 а.с.189-190).

- земельну ділянку, площею 0,1000 га, розміщу на землях, які перебувають у віданні Молодіжненської с/Ради Овідіопольського району Одеської області, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_9 ОСОБА_3 продав ОСОБА_17 17.05.2016 року (т.1 а.с.194-195)

- ціна земельної ділянки вказана у договорі у розмірі 133 000 грн., в той час як згідно листа приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Слаєвої Р.К. від 10.03.2023 року, у попередньому договорі, який в подальшому було розірвано, вартість продажу земельної ділянки склала 78 000 доларів США (т.1 а.с.193).

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У відповідності до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 686/28882/23, пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.1, ч.2, ч.3 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Велика Палата Верховного суду при розгляді справи №916/3027/21 у постанові від 21.06.2023 року вказала, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, у подібних правовідносинах.

Суд першої інстанції виходячи з матеріалів справи, рішення в якій переглядається в апеляційному порядку, вірно не прийняв до уваги надане сторонами листування в месенджерах, у зв`язку з неможливістю достовірно встановити з наданих роздруківок авторів цього листування, а також у зв`язку з тим, що оригінали електронних доказів, як листування в месенджерах, суду для огляду не надавалися.

Крім того, суд слушно звернув увагу на повну протилежність між показаннями свідків заслуханих за ініціативою сторін з приводу їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 14.02.2012 року по 23.08.2016 року.

Також суд вірно зазначив, що одна лише довіреність від відповідача на ім`я позивачки, яка на той час працювала у АТ «УкрСиббанк», у якому і було відкрито рахунок відповідача і на підставі якої позивач отримала протягом червня 2015 року 4 перекази, не є достатнім доказом для підтвердження факту спільного проживання та ведення спільного господарства у період з 2012 року по 23.08.2016 року.

Встановивши, що позивачем не надано доказів, достатніх для висновку про перебування сторін у відносинах подружжя до реєстрації шлюбу, а саме про проживання сторін разом та ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету, здійснення спільних покупок, адже крім показань свідків, які є не одностайними та переписок у месенджерах, які обґрунтовано не прийняті судом до уваги, інших доказів надано не було, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про недоведеність позивачем заявлених вимог, а відтак і про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 у період з 14.02.2012 року по 23.08.2016 року без реєстрації шлюбу.

При цьому суд слушно зауважив, що спільні фотографії сторін не є самодостатнім доказом перебування у фактичних шлюбних стосунках.

Що стосується вимоги про визнання об`єкту нерухомого майна житлової квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,2 кв. м., житловою площею 50,3 кв. м. спільним сумісним майном подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини квартири, оскільки малолітній ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, то суд першої інстанції виходячи з матеріалів справи встановив, що квартира була придбана матір`ю відповідача 18.05.2016 року за укладеним нею із забудовником договором купівлі-продажу майнових прав від 02.03.2016 року, після чого 29.06.2016 року передала права на квартиру її сину відповідачу по справі.

Дані події розрахунок за договором купівлі-продажу майнових прав по спірній квартирі та договір про передачу права по договору, укладеною між ТОВ «Стікон». ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , встановлено покупця до договору купівлі-продажу майнових прав ОСОБА_3 відбулись до реєстрації 23.08.2016 року шлюбу між сторонами справи.

У вимозі позивачки про встановлення факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2012 року до 23.08.2016 року судом відмовлено через недоведеність, внаслідок чого спірна квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, як така, що набута за час спільного проживання сторін однією сім`єю з правових підстав ст. 74 СК України.

Позивач не надала доказів її участі за рахунок її власних грошових коштів (грошових коштів її родичів) разом з відповідачем або його матір`ю у спільному придбанні спірної квартири та не заявляла вимог про визнання права власності на цю спірну квартиру в цілому, як її особисту власність.

Також позивачка не навела аргументованих обґрунтувань необхідності придбання спірної квартири за її кошти та кошти відповідача, з яким, як стверджує позивач вони проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу на ім`я матері відповідача і подальшу передачу матір`ю відповідача права на спірну квартиру лише відповідачу, а не обом сторонам справи (позивачу та відповідачу) разом.

Суд за встановлених обставин, що відповідач продав земельну ділянку 17.05.2016 року ОСОБА_17 , а кошти у розмірі 55 000 доларів США отримав ще при укладення попереднього договору від 25.02.2016 року щодо цієї земельної ділянки з тим же ОСОБА_17 обґрунтовано вважав більш вірогідним висновок про те, що саме ОСОБА_3 придбав майнові права на спірну квартиру за свої особисті кошти та кошти його матері.

При цьому суд також вірно вказав, що само по собі підписання акту-приймання передачі та реєстрація права власності на квартиру вже у період шлюбу між сторонами у 2018 році, за умови повного розрахунку по договору до укладення шлюбу, не свідчить про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 набута подружжям у період шлюбу.

Тобто висновок суду, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 набута відповідачем до шлюбу і є його особистою власністю, а відтак поділу між сторонами, як спільне майно, не підлягає, відповідає встановленим у справі обставинам і заснований на законі.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги документи складені іноземною мовою, які додані до відзиву через відсутність їх перекладу (т.1 а.с.176-188).

Також суд вірно оцінив документи щодо ремонту у спірній квартирі і не прийняв їх до уваги, як такі, що не стосуються предмету спору в тому числі з огляду на те, що ремонті роботи проведені вже під час перебування сторін у шлюбі, тобто після 23.08.2016 року (т.2 а.с.39-90).

Тому висновок районного суду про недоведеність позивачем обставин, на які вона посилалась в обґрунтування заявлених вимог про визнання об`єкту нерухомого майна житлову квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,2 кв. м., житлова площа 50,3 кв. м. спільним сумісним майном подружжя, а саме що вона та її мама вклали кошти у купівлю квартири АДРЕСА_7 , є правильним.

Набувши висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання об`єкту нерухомого майна житлову квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,2 кв. м., житлова площа 50,3 кв. м. спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції справедливо і послідовно відмовив у вимозі про її поділ, в тому числі з відступом від рівності часток і виділенні позивачці 2/3 частин спірної квартири у зв`язку з проживання з нею неповнолітньої дитини, яка народилась у сторін вже під час зареєстрованого шлюбу.

Доводи апеляційної скарги не ставлять під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 30.09.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова