КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мельниченка Євгенія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2025 року у складі судді Бебешка М.М.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення розміру часток у спільному майні,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , у якому просив визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 становить по 1/3 частині квартири кожному. Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 - припинити.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є одним із власників двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім позивача, іншими співвласниками є ОСОБА_1 (колишня дружина позивача) та ОСОБА_3 (син позивача).

Дана квартира належить сторонам на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 10 грудня 1998 року виданого комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква. У праві власності відсутнє зазначення в якій власності перебуває нерухоме майно: в частковій чи сумісній.

Позивач не проживає в даній квартирі понад 12 років. В нього відсутні ключі від квартири, особистих речей позивача також там немає. Оригінал права власності на квартиру у нього відсутній.

Однак, оскільки особовий рахунок відкритий на його ім`я. він фактично несе обов`язок зі сплати комунальних послуг, що в свою чергу порушує його права як одного із співвласників квартири.

Позивач неодноразово звертався до інших співвласників квартири, які проживають у даній квартирі з проханням оплачувати комунальні послуги відповідно до часток, що їм належать, одна вони відмовляються.

ОСОБА_2 є пенсіонером і окрім пенсії він не отримує жодних доходів. Всі оплати зі спожитого теплопостачання оплачує лише він вже тривалий час.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду у справі №357/1805/21 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованість за період з 01 квітня 2015 року по 01 лютого 2021 рік оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води в розмірі 26 739 грн 89 коп та судовий збір в розмірі 2 270 грн.

Саме ОСОБА_2 був погашений весь борг в розмірі 26 739 грн 80 коп в межах виконавчого провадження №70062280, що було відкрито на підставі рішення.

01 лютого 2024 року Білоцерківським міськрайонним судом київської області видано судовий наказ №357/892/24 про стягнення з ОСОБА_2 на користь КП Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 10 438 грн 47 коп, заборгованість за період з 01 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року внаслідок інфляційних процесів в розмірі 329 грн 20 коп та три відсотки річних в розмірі 119 грн 61 коп, а також судовий збір в розмірі 268 грн 40 коп.

Однак, ОСОБА_2 в цей раз не погодився сплачувати повністю вартість наданих послуг з теплопостачання, ним було подано заяву про скасування судового наказу, оскільки тягар утримання нерухомого майна повинні нести всі співвласники квартири.

Ухвалою суду від 08 лютого 2024 року судовий наказ скасовано.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2024 року у справі №357/5335/24 позов КП Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь КП Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованість за послуги постачання теплової енергії у розмірі 13 997 грн 86 коп, суму на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів у розмірі 329 грн 20 коп та три відсотки річних в розмірі 119 грн 61 коп.

Відповідно до тексту рішення у справі №357/5335/24 судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1998 року квартира належить відповідачам на праві спільної сумісної власності без виділення часток в праві спільної власності.

Позивач намагався вирішити питання в досудовому порядку та отримати дублікат свідоцтва про право власності та отримати дублікат свідоцтва про право власності в якому могли б бути проставлені частки у спільній власності.

Однак, відповідачі не дали жодної відповіді щодо згоди визначити частки у спільній власності.

Відповідно до відповіді Управління комунальної власності та концесії від 14 червня 2024 року № 01-16/252 зазначено, що спільна квартира передана у спільну часткову власність у рівних частинах.

Між позивачем та відповідачами відсутнє розуміння, відповідач відмовляються визначити свої частки в добровільному порядку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Мельниченко Є.О. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

Скаржник вказує, що відповідно до доданої до позовної заяви копії відповіді з Управління комунальної власності та концесії від 14 червня 2024 року № 01-16/252, вбачається, що спірна квартира передана у спільну часткову власність у рівних частках про що зазначено у поданій заяві від 17 листопада 1998 року. Це означає, що три власники володіють по 1/3 частині, тобто частка кожного з власників визначена з 1998 року.

Скаржник звертає увагу, що суд першої інстанції ототожнив приватизацію житлового фонду із спільним майном подружжя, що відображено в оскаржуваному рішенні, хоча квартира не є лише власністю подружжя, так як є третій власник - син ОСОБА_4 .

Посилається на те, що на момент приватизації квартири, а саме у 1998 році відповідач ОСОБА_3 був неповнолітнім (7 років).

Вказано, що порушені права та інтереси ОСОБА_3 та він позбавлений можливості самостійно використовувати право на приватизацію житла, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню, адже він не приймав законно участь у приватизації, що робить її взагалі незаконною.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні адвокат Мельниченко Є.О. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому у відповідності до ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе завершити розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав до задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що згідно довідки КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації» від 19 травня 2023 року, станом до 01 січня 2013 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 10 грудня 1998 року, виданого комунальною службою приватизації житлового фонду м. Біла Церква (а.с. 33).

10 грудня 1998 року Комунальною службою приватизації житлового фонду міста Біла Церква видано свідоцтво № 24667, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 35).

Як зазначають ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що вони на час видачі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 10 грудня 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 травня 1990 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_3 , який також приймав участь у приватизації житла.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з підстав його доведеності

З таким висновком погоджується й апеляційний суд, з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Право власності є непорушним.

Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій, другій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 386 ЦК).

Відповідно до частин першої-другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно частин першої-третьої статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що рівність часток співвласників у спільній сумісній власності презюмується, при цьому норми глави 26 ЦК України не містять такого поняття як «визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності». Розмір часток співвласників презюмується рівним у випадках виділу частки одного із співвласників (ст. 370), звернення стягнення на частку майна у спільній сумісній власності (ст. 371), поділу майна, що є у спільній сумісній власності (ст. 372).

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Судом досліджено обставини справи та установлено, що між сторонами склались відносини, за яких вони не можуть за спільною згодою у позасудовому порядку визначити частки кожного з співвласників у спільному сумісному майні, а саме квартири АДРЕСА_2 , тому визначення судом частки позивача у праві спільної сумісної власності у спірній квартирі є ефективним засобом захисту права.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведених норм права співвласники спірної квартири, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на припинення права спільної сумісної власності на квартиру та визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Отже, у справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно встановив, що частки сторін у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 набуту сторонами в порядку приватизації державного житлового фонду, складають по 1/3 частки у кожного із співвласників.

Обґрунтовано районний суд також зазначив й те, що квартира знаходиться у власності сторін на праві спільної часткової власності, так як сторони на момент приватизації спірної квартири перебували у шлюбі між собою та у свідоцтві про право власності на квартиру не визначено розмір часток співвласників, що в свою чергу свідчить про те, що вказана квартира перебуває у сторін на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на те, що на момент приватизації квартири, а саме у 1998 році відповідач ОСОБА_3 був неповнолітнім (7 років), а тому не повинен був приймати участь у набутті частки квартири у власність, оскільки як свідчать матеріали справи, на час приватизації відповідач був у ній зареєстрований, а видане у зв`язку з цим свідоцтво про право власності на спірну квартиру, не скасовано, є чинним, недійсним не визнавалося.

Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду справи, спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення ним обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Судом першої інстанції відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Мельниченка Євгенія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: