КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про зобов`язання вчинити дії, зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до судуз позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») про зобов`язання вчинити дії, зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтував тим, що він перебував у трудових відносинах з ДП «АМПУ»та 26 серпня 2022 року був звільнений на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строкового трудового договору.

Проте під час звільнення відповідач не повернув йому трудову книжку, не провів остаточного розрахунку, не видав копію наказу про звільнення, а також не надав письмове повідомлення про нарахування та виплату працівнику сум при звільненні.

Лише 30 серпня 2022 року відповідач провів з ним розрахунок у зв`язку зі звільненням та виплатив 20 480,35 грн, а отже середній заробіток затримки розрахунку при звільненні за вказаний період, який підлягає стягненню з відповідача на підставі статті 117 КЗпП України, складає 25 600,40 грн.

Крім того, наявні також підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при затримці видачі трудової книжки, наказу про звільнення та проведення розрахунку при звільненні, починаючи з 27 серпня 2022 року по день фактичного розрахунку, з урахуванням 5 120,08 грн за кожен день затримки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «АМПУ»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4 266,74 грн.

Стягнуто з ДП «АМПУ»на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції в порушення статей 251, 256 ЦК України, статей 233, 234, пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, не обґрунтував підстав, за яких ним не застосовано пропуск строку на звернення позивача до суду з позовом та поважності причин поновлення пропущеного тримісячного строку.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, на думку відповідача полягає, зокрема, у не дослідженні судом наявності/відсутності вини відповідача у проведені зі звільненим працівником повного розрахунку, а також порушення принципу цивільного судочинства щодо пропорційності та без урахування балансу сторін, змагальності сторін, що призвело до помилкових висновків суду та ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення у справі.

Також, у порушення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини четвертої статті 263 ЦПК України судом не враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладених у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 28 серпня 2024 року у справі № 580/9690/23, від 27 грудня 2024 року у справі № 420/15311/23 та від 29 січня 2025 року у справі № 500/6880/23.

Крім того, відповідач не погоджується з проведеним судом першої інстанції розподілом судових витрат, вважаючи, що сума судового збору мала становити 858,88 грн.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - Ігнатенко Т.Б.підтримала апеляційну скаргу та аргументи, викладені в ній, просила задовольнити її вимоги.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляв, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановив, що наказом ДП «АМПУ» від 22 серпня 2022 року № 189-к ОСОБА_1 було прийнято на посаду директора юридичного департаменту апарату управління (основне місце роботи) тимчасово на умовах строкового договору з 23 серпня 2022 року на період відпусток ОСОБА_2. , директора юридичного департаменту апарату управління, з посадовим окладом згідно з штатним розписом 98 135,00 грн (місце роботи: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1).

Наказом ДП «АМПУ» від 25 серпня 2022 року № 191-к позивача звільнено з 26 серпня 2022 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України (закінчення строкового трудового договору).

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2024 року у справі № 761/28082/23 за позовом ОСОБА_1 до ДП «АМПУ» про зобов`язання видати дублікат трудової книжки, стягнення коштів за час перебування у службовому відрядженні, середнього заробітку та моральної шкоди, на яке посилалися сторони, наказом ДП «АМПУ» від 26 серпня 2022 року № 194-к позивача було прийнято на посаду директора юридичного департаменту апарату управління (основне місце роботи) тимчасово на умовах строкового договору із 30 серпня 2022 року на період відсутності ОСОБА_2 , директора юридичного департаменту апарату управління, з посадовим окладом згідно із штатним розписом 98 135,00 грн (місце роботи: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1).

Наказом ДП «АМПУ» від 25 січня 2023 року № 48-к строковий трудовий договір позивача замінено на трудовий договір, укладений на невизначений строк (постійно) із 26 січня 2023 року, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом 98 135,00 грн (місце роботи: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1).

15 травня 2023 року позивач подав на ім`я голови ДП «АМПУ» заяву про звільнення з 16 травня 2023 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України та виплатою вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків.

Відповідно до пункту 1 наказу ДП «АМПУ» від 16 травня 2023 року № 229-к ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що останнім робочим днем вважається день звільнення працівника, у даній справі це 26 серпня 2022 року, наступні два дні 27 та 28 серпня були вихідними днями, а 30 серпня 2022 року відповідач вже виконав свій обов`язок щодо здійснення розрахунку та виплати, тому стягненню на користь позивача відповідно до вимог статей 116, 117 КЗпП України підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за один день - 29 серпня 2022 року в сумі 4 266,74 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з таких підстав.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині частково задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інші висновки суду в частині підстав для відмови у задоволенні решти вимог колегією суддів не перевіряються.

Положеннями статті 116 КЗпП України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Таким чином, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

В цій же постанові Великою Палатою Верховного Суду висловлена позиція, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку може бути нарахований тільки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи вимоги частини третьої статті 12, частин першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Суд першої інстанції встановив як порушення відповідачем строків розрахунку з позивачем при звільненні, так і наявність його вини, що стало підставою для часткового задоволення позовних вимог і стягнення середнього заробітку за один робочий день - 29 серпня 2022 року.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні у зв`язку із встановленим наказом ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к простоєм, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Як вбачається із матеріалів справи, наказом ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» з 08 год. 30 хв. 01 березня 2022 року і до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Пунктом 3.2 вказаного наказу передбачено, що залучення працівників апарату управління ДП «АМПУ» до роботи за основним місцем роботи (робочому місці) відбувається виключно у разі крайньої необхідності, за погодженням або за ініціативи керівника відповідного структурного підрозділу апарату управління, та виключно за умови гарантування безпечних умов роботи.

Отже, відповідач своїм наказом передбачив порядок залучення працівників апарату управління ДП «АМПУ» до роботи у разі крайньої необхідності навіть у період простою. Розрахунок звільненого працівника є обов`язком роботодавця, отже відповідач був зобов`язаний і мав можливість так організувати роботу підприємства, щоб не порушувати прав працівників на отримання своєчасного розрахунку при звільненні. Об`єктивних обставин, які б унеможливлювали проведення такого розрахунку із позивачем, відповідачем суду не наведено.

В апеляційній скарзі відповідач також наголошував, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом 20 вересня 2023 року, тобто більше ніж через два місяці після того, як Кабінет Міністрів України припинив дію карантину на всі території України, а тому строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, який встановлений у статті 233 КЗпП України та продовжений на строк дії такого карантину відповідно до пункту 1 «Прикінцеві положення»КЗпП України, у даному випадку пропущений.

Так, Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

У справі, яка переглядається, позивач про виплачені суми, що належать йому при звільненні, дізнався 30 серпня 2022 року, відтак тримісячний строк для звернення з цим позовом до суду завершився 30 листопада 2022 року.

Проте, пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Такий самий правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22).

ДП «АМПУ» в апеляційній скарзі посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 28 серпня 2024 року у справі № 580/9690/23, від 27 грудня 2024 року у справі № 420/15311/23 та від 29 січня 2025 року у справі № 500/6880/23.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) наголосила на тому, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людининеодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції враховує, що 21 березня 2025 року Верховний Суд у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в межах касаційного перегляду справи № 460/21394/23 (адміністративне провадження № К/990/45865/24) остаточно вирішив питання щодо застосування строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, яка є нормою матеріального права, що визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю, та зробив такі висновки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).

Отже, у зв`язку з відміною карантину на території України з 24:00 год 30 червня 2023 року не існує підстав для застосування приписів пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, що, у деяких випадках, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2024 року у справі №200/5637/23, тлумачиться як закінчення одночасно із завершенням карантину строків звернення до суду, які почались під час дії такого карантину.

Однак, на переконання Судової палати, таке тлумачення статті 233 КЗпП України, у взаємозв`язку з пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, суперечить принципу юридичної визначеності.

Судова палата ураховувала, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, КЗпП України доповнено главою XIX (зокрема, пунктом 1, який передбачає продовження строків, визначених статтею 233 на строк дії карантину).

У тексті Пояснювальної записки до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (доопрацьованої) від 29 березня 2020 року, указано, що метою прийняття цього Закону є актуалізація, вдосконалення правових відносин у багатьох сферах життєдіяльності, які зазнали змін у зв`язку із поширенням коронавірусу COVID-19, а до основних характеристик законопроєкту віднесено, у тому числі, запровадження підтримки для працівників та роботодавців в умовах поширення коронавірусу COVID-19 та розширення підстав для продовження процесуальних строків установлених судом або законом.

На момент внесення цих змін стаття 233 КЗпП України передбачала тримісячний строк звернення за вирішенням трудового спору [з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права]; місячний строк [з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки] - у справах про звільнення та річний строк [з дня виявлення заподіяної працівником шкоди] для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації.

Отже, приймаючи указаний Закон, законодавець мав на меті не допустити порушення прав працівників і роботодавців, які могли б мати місце у зв`язку із поширенням коронавірусу COVID-19, та забезпечити суб`єктам права можливість звернутися до суду із трудовими спорами (у тому числі, спорами про звільнення) та зі спорами про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації протягом дії карантину.

Водночас, на момент внесення цих змін, стаття 233 КЗпП України діяла у редакції, яка передбачала можливість звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судова палата зауважила, що постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, якою з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» №130 30 червня 2023 року, тобто в останній день карантину.

На переконання Судової палати, правова позиція, згідно з якою строки, визначені статтею 233 КЗпП України, завершилися 01 липня 2023 року, з огляду на опублікування Постанови №651 в останній день карантину, суперечить меті Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», позбавляє осіб, які мають бажання скористатися правом звернення до суду, можливості належним чином скерувати свою поведінку, що суперечить принципу юридичної визначеності.

З огляду на викладене, Судова палата вважала, що, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

Такий підхід до вирішення питання строку звернення до суду з урахуванням скасування карантину застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2024 року у справі №444/2538/23.

Підсумовуючи наведене, Судова палата зазначила, що, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшла таких висновків, зокрема:

З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

Зважаючи на наведене, Судова палата вважала за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду:

- від 29 січня 2025 року у справі №500/6880/23 та від 28 серпня 2024 року у справі №580/9690/23, у яких Верховним Судом до правовідносин щодо перерахунку індексації грошового забезпечення військовослужбовця за 2016-2018 роки застосовано статтю 233 КЗпП України у редакції, що набула чинності з 19 липня 2022 року, оскільки саме вона була чинною на момент звернення позивачів до суду із позовом (жовтень 2023 року);

- від 23 січня 2025 року у справі №400/4829/24 [предмет спору - перерахунок грошового забезпечення військовослужбовця та його складових за період з 01 березня 2022 року по 19 травня 2023 року; дата звернення до суду з позовом - 22 травня 2024 року] та від 20 листопада 2023 року у справі №160/5468/23 [предмет спору - нарахування та виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01 січня 2016 року по грудень 2018 року; дата звернення до суду з позовом - 21 березня 2023 року], у яких Верховний Суд констатував, що у випадках звільнення військовослужбовця з військової служби та у разі невиплати йому частини грошового забезпечення, на отримання якого він мав право під час проходження служби, перебіг строку звернення починається саме з дати його звільнення з цієї служби;

- від 12 вересня 2024 року у справі №200/5637/23, у якій Верховний Суд зазначив, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, закінчилися з припиненням дії карантину.

Відступаючи у цій справі від висновків Верховного Суду, які викладено в указаних постановах, Судова палата зазначив, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним. Верховний Суд, відступаючи від правової позиції, викладеної у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, може не вказувати на усі такі рішення, оскільки Суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень.

У даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом за вирішенням трудового спору з ДП «АМПУ» 20 вересня 2023 року, тоді як з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік строку звернення до суду з цим позовом розпочався 01 липня 2023 року та мав би сплинути 30 вересня 2023 року.

Таким чином, звернувшись до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише 20 вересня 2023 року, ОСОБА_1 не пропустив визначений законом строк звернення до суду з таким позовом.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача по суті спору не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду по суті вирішеного спору.

За таких обставин рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 рокув частині стягнення з ДП «АМПУ»на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4 266,74 грннеобхідно залишити без змін на підставі статті 375 ЦПК України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині здійсненого у справі розподілу судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статті 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Суд першої інстанції вважав, що відповідно до вимог статей 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Так, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Розміри ставок судового збору регламентовано статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

Як передбачено підпунктом 1.2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 5 вказаного Закону визначено пільги щодо сплати судового збору, зокрема, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Водночас, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», у зв`язку із чим пільга щодо сплати судового збору, яка передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на такі вимоги позивача.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 209/2226/22 та від 13 березня 2024 рокуу справі № 127/15018/23.

З огляду на викладене, суд першої інстанції безпідставно поклав на відповідача обов`язок з відшкодування на користь держави витрат по сплаті судового збору.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання вимог ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху за пред`явлення позовних вимог майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач сплатив 1 073,60 грн судового збору.

Однак, позовна заява була подана (сформована) ОСОБА_1 за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», що зумовлювало застосування положень частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір», згідно із яким при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Ураховуючи категорію спору та характер задоволених судом першої інстанції позовних вимог, суд апеляційної інстанції погоджується із доводами апеляційної скарги ДП «АМПУ» про те, що з нього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 858,88 грн судового збору (1 073,60 грн х 0,8).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ДП «АМПУ»підлягає частковому задоволенню, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 рокув частині розподілу судових витрат - зміні, а в решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Згідно із вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору по суті, новий розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 858,88 грн судового збору.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній