ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1477/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/3357/24 Категорія: 351000000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Хмельницька Людмила Миколаївна;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача адвокат Юдін Володимир Сергійович;

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання торгівельного павільйону об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації в праві власності на спільне майно,

в с т а н о в и в :

25.04.2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) про визнання торгівельного павільйону об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації в праві власності на спільне майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували в шлюбі з 24.10.2015 року по 12.03.2021 року.

В період шлюбу, а саме у 2017 році, за спільні кошти подружжя було установлено та облаштовано торговельний павільйон, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та № НОМЕР_1 .

У січні 2024 року йому стало відомо, що 13.12.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу торговельного павільйону, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., зареєстрований в реєстрі за № 12079.

Відповідно до п. 1 договору продавець продала та передала у власність покупця, а покупець купив та прийняв у власність від продавця рухоме майно і сплатив за нього обумовлену грошову суму.

Торговельний павільйон, що відчужується за цим договором знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Загальна площа торговельного павільйону 30,0 кв.м. (п. 2 Договору).

Згідно з п. 3 договору павільйон належить продавцю на праві особистої приватної власності на підставі Паспорту прив`язки тимчасової споруди, виданого Управлінням планування та архітектури Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради 13 травня 2021 року за реєстраційним № 949.

Відповідно до п. 7 договору продаж торговельного павільйону за домовленістю сторін вчиняється за 523 212 грн., що за домовленістю сторін та з урахуванням положень ст. 524 ЦК України є еквівалентом 14 146 доларів США за курсом НБУ, які продавець одержала від покупця до моменту підписання цього договору.

Станом на день звернення з даною позовною заявою, грошова компенсація вартості частки позивача (1/2 частини) у праві власності на торговельний павільйон, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 не виплачена.

Оскільки Торговельний павільйон площею 30,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 був установлений та облаштований подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період спільного проживання та шлюбних відносинах за спільні кошти подружжя та, виходячи з того, що вищевказаний Торговельний павільйон належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, однак Торговельний павільйон було відчужено ОСОБА_3 на користь третьої особи без згоди позивача, а також з урахуванням неефективності заходів досудового врегулювання спору, він з метою захисту своїх прав, змушений звернутися до суду з даною позовною заявою про визнання Торговельного павільйону об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації в праві власності на спільне майно.

Вказує, що ОСОБА_3 здійснила відчуження торговельного павільйону площею 30,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на свій розсуд, не в інтересах сім`ї, та всупереч його волі, оскільки ні усної, ні письмової згоди на відчуження Торговельного павільйону, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 він не давав.

Після розірвання шлюбу відповідач розпорядилась спільним сумісним майном подружжя без його згоди, а отриманими від реалізації торгівельного павільйону коштами розпорядилася на власний розсуд.

Просить суд визнати Торговельний павільйон площею 30,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у праві власності на Торговельний павільйон, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , який був відчужений ОСОБА_5 у сумі 261 606 грн., що є еквівалентом 7 073 доларів США за курсом Національного Банку України. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 616,06 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у праві власності на Торговельний павільйон, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та № НОМЕР_1 , сумі 261 606 грн. та 2616 грн. 06 коп. судового збору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, зазначивши, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б вказували на те, що придбання спірного торговельного об`єкту, що є предметом спору, відбулося за рахунок особистих коштів відповідача. Суд дійшов висновку, що спірне майно було придбано сторонами в період шлюбу і є їх спільною сумісною власністю.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів.

Вказує, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заявляла клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, зокрема відповіді Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 24.03.2025 року, повідомлення про анулювання паспорту прив`язки від 11.11.2019 року та акту перевірки від 17.10.2019 року, яке було залишено без задоволення.

Вважає, що вказані докази мають суттєве значення, оскільки підтверджують зміну правового статусу спірного майна під час перебування сторін у шлюбі.

Посилається на норму ст. 52 ЦК України та вказує, що майно фізичної особи-підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім`ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності не в інтересах сім`ї, слід розглядати як особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60,61 СК України.

Позивач, як громадянин Вірменії під час перебування сторін у шлюбі працевлаштованим не був та джерела доходів не мав. Статус фізичної особи-підприємця набув 10.01.2022 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами. В ході судового розгляду доказів існування джерела доходів станом на 2017 рік, коли відповідачкою було набуто павільйон, не надав. Вважає, що відсутні підстави для висновку про належність тимчасової споруди до спільного сумісного майна подружжя.

14.07.2025 року від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив мотивований тим, що клопотання про яке зазначає скаржник в апеляційній скарзі в суді першої інстанції заявлено не було. Дана обставина підтверджується звукозаписом судового засідання, під час якого суд першої інстанції наголосив на тому, що надіслання позивачу документів та неподання їх до суду, а лише озвучення наявності таких доказів є проявом неповаги до суду.

Вказує, що анулювання первісного паспорта прив`язки тимчасової споруди від 09.06.2017 року № 698 за адресою: АДРЕСА_1 , виданого ФОП ОСОБА_3 та отримання ФОП ОСОБА_3 нового паспорту прив`язки ТС від 13.05.2021 року № 949 за адресою: АДРЕСА_1 (з подальшим переоформленням на ФОП ОСОБА_4 09.08.2024 року на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2023 року, термін дії якого до 29.05.2026 року) не спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на торгівельний павільйон площею 30,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та № НОМЕР_1 .

Звертає увагу суду, що паспорт прив`язки тимчасової споруди це комплект документів, у яких визначено місце встановлення тимчасової споруди та схему благоустрою прилеглої території і аж ніяк не є правовстановлюючим документом на тимчасову споруду.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов вірного висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання спірного торгівельного об`єкту, що є предметом спору, за рахунок особистих коштів відповідача, розмір, цих коштів та джерело їх походження.

Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 24.10.2015 року, після чого Завірюха змінила прізвище на ОСОБА_7 . Вказане підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 24.10.2015 року (а.с.10).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.03.2021 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.17-18).

Під час розгляду справи ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_8 , про що вона повідомила в судовому засіданні 24.09.2024 року (а.с.87).

09.06.2017 року Управлінням планування та архітектури Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради на замовлення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 оформлено Паспорт прив`язки тимчасової споруди Торговельного павільйону площею 30,0 кв.м по бул. Шевченка (біля буд. № 409 - № 411) в м. Черкаси. Паспорт прив`язки споруди Торговельного павільйону площею 30,0 кв.м по бул. Шевченка (біля буд. № 409 - № 411) в м. Черкаси дійсний до 29.05.2022 року (а.с.13-16).

13.12.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу торговельного павільйону, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., зареєстрований в реєстрі за №12079 (а.с.19-20).

Відповідно до п. 1 Договору продавець продала та передала у власність покупця, а покупець купив та прийняв у власність від продавця рухоме майно і сплатив за нього обумовлену грошову суму (а.с.19).

Торговельний павільйон, що відчужується за цим Договором знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Загальна площа торговельного павільйону 30,0 кв.м. (п. 2 Договору) (а.с.19).

Згідно з п. 3 Договору павільйон належить продавцю на прав особистої приватної власності на підставі Паспорту прив`язки тимчасової споруди, виданого Управлінням планування та архітектури Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради 13 травня 2021 року за реєстраційним № 949 (а.с.19).

Відповідно до п. 7 Договору продаж торговельного павільйону за домовленістю сторін вчиняється за 523 212 грн. 00 коп., що за домовленістю сторін та з урахуванням положень ст. 524 ЦК України є еквівалентом 14 146 дол. США за курсом Національного Банку України, які продавець одержала від покупця до моменту підписання цього Договору (а.с.19).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

У даній справі, з урахуванням доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 не погоджується з висновками суду першої інстанції про поширення режиму спільного майна подружжя до моменту відчуження на торговельний павільйон площею 30,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та № НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Аналогічне визначення тимчасовою споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності викладено у пункті 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року № 244.

Відповідно до положень п. 1.4. Порядку паспорт прив`язки ТС - комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС та благоустрій прилеглої території на топографо-геодезичній основі М 1:500, інженерне забезпечення, зовнішній архітектурний вигляд ТС та напрям підприємницької діяльності.

Підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС (п. 2.1. Порядку).

Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку (п. 2.10 Порядку).

Відповідно до п. 2.11. Паспорт прив`язки ТС включає: титульний аркуш із зазначенням реквізитів замовника (найменування/прізвище, ім`я та по батькові (за наявності)/місцезнаходження ТС/контактна інформація) та напряму підприємницької діяльності; схему розміщення ТС, виконану на топографо-геодезичній основі у масштабі 1 : 500; ескізи фасадів ТС у кольорі М 1 : 50 (для стаціонарних ТС); технічні умови щодо інженерного забезпечення ТС, отримані замовником у балансоутримувача відповідних мереж.

Цей перелік документів є вичерпним.

Паспорт прив`язки ТС підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації (п. 2.12. Порядку).

Відповідно до п. 2.17. Порядку строк дії паспорта прив`язки ТС визначається органом з питань містобудування та архітектури відповідної ради або районної державної адміністрації з урахуванням строків реалізації положень містобудівної документації на місцевому рівні.

Продовження строку дії паспорта прив`язки ТС здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки ТС органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації (п. 2.18. Порядку).

Пунктом 2.20. Порядку визначено, що встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Відповідно до висновку Верховного Суду зазначеного у постанові від 08.04.2020 року у справі № 202/3788/18) торговий павільйон є тимчасовою спорудою, не є нерухомістю, законом не вимагається обов`язкове нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору відчуження чи оренди такої споруди, тому відсутня необхідність державної реєстрації вказаного майна.

З листа Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 14.06.2017 року вбачається, що 09.06.2017 року управлінням планування та архітектури оформлено паспорт прив`язки ФОП ОСОБА_3 № 698.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 310/11746/13-ц (провадження №61-37498св18); постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2019 року у справі № 676/4075/15-ц (провадження № 61-43439св18); постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 310/11746/13 (провадження № 61-1504св21).

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України та ч. 6 ст. 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 202/3788/18 (провадження № 61-13043св19) зазначено, норми ст. 60, ч.1 ст. 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та така презумпція може бути спростована тим з подружжя, який заявляє про поширення правового режиму на таке майна, як особисте.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували придбання торгівельного об`єкту за рахунок особистих коштів відповідача, розмір цих коштів та джерело їх походження, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку, що оскільки торговельний павільйон було установлено та облаштовано сторонами в період шлюбу, то він є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , здійснила відчуження спільного майна подружжя (торговельного павільйону) на свій розсуд, не в інтересах сім`ї, та без згоди іншого співвласника ОСОБА_1 .

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20 червня 2018 року по справі №758/9149/15-ц Верховний Суд зазначив, що, встановивши, що відповідач порушив майнові права позивача на належну їй частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, відчужив це майно без згоди останньої та використав кошти на власні потреби, а тому обґрунтованим є висновок про те, що ці права підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної їй частки від вартості цього автомобіля.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 642/8107/14-ц зазначено, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Зважаючи на те, що спірний автомобіль відчужено та перебуває у власності третіх осіб, тому до складу спільної сумісної власності входять кошти, одержані від його відчуження, а не сам транспортний засіб.

Положеннями п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 7 Договору купівлі-продажу торговельного павільйону від 13 грудня 2023 року продаж торговельного павільйону вчинено за 523 212 грн. 00 коп. та є еквівалентом 14 146 доларів США за курсом Національного Банку України.

Судом першої інстанції були враховані висновки Великої Палати Верховного Суду зазначені у постанові від 23.01.2024 року у справі № 523/14489/15-ц відповідно до яких, при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Тобто, лише факт встановлення судом в мотивувальній частині рішення певного обсягу спільно нажитого подружжям майна, яке безспірно має статус спільної сумісної власності, і дає суду підстави здійснити його поділ, що суд зазначає в резолютивній частині, вирішуючи спір між сторонами.

З урахуванням зазначених обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості частки у праві власності на торговельний павільйон, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та № НОМЕР_1 у сумі 261 606 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо незаконності рішення суду першої інстанції не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки остання не надала доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя на торговельний павільйон встановлений та облаштований під час перебування сторін у шлюбі, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про його належність до об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

Не приймаються до уваги колегією суддів також доводи скаржника стосовно того, що позивач під час перебування у шлюбі працевлаштований не був та джерела доходів не мав у зв`язку з чим торговий павільйон не є спільної сумісною власністю подружжя, оскільки відсутність доходу одного з подружжя під час шлюбу не є підставою для визнання майна особистою приватною власністю.

Відсутність заробітку в одного із подружжя не позбавляє його права на спільну сумісну власність на майно, набуте під час шлюбу.

Щодо твердження скаржника з приводу заявленого клопотання у суді першої інстанції про приєднання доказів до матеріалів справи, яке залишилося судом не вирішене, колегія суддів виходить з наступного.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), зроблено висновок, що: "при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що клопотання сторони, яке залишилось не вирішене не входить до переліку обставин для обов`язкового скасування рішення суду визначеного ч. 3 ст. 376 ЦПК України та не прийняття доказів не призвело до неправильного вирішення справи.

При розгляді даної справи суд правильно встановив фактичні обставини справи, відповідні їм правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 червня 2025 року ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 03 жовтня 2025 року.

Судді