Номер провадження: 22-ц/813/5043/25
Справа № 497/695/24
Головуючий у першій інстанції Кравченко П. А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Коновалова В.А., Лозко Ю.П.,

розглянули в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи на підставіч.1 ст.369 ЦПК України) апеляційну скаргу Мельник Вероніки Сергіївни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»

на заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 10 березня 2025 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий виклад обставин справи

До суду з позовом звернувся представник Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до відповідача ОСОБА_1 в якому просить стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором № 1145-8873 від 25.01.2023 року в розмірі 43 700 грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Свої вимоги мотивує тим, що 25.01.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1145-8873. Відповідно до умов Кредитного договору Кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати Відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту 10 000, 00 грн.; строк кредитування 300 днів; заявлений строк користування Кредитом 18 днів; занижена % ставка 2,50 % в день; стандартна % ставка 3, 00 % в день. Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, для чого за зверненнями Відповідачки відкрив рахунок та надавав кредитні картки до нього, а сама Відповідачка отримуючи кредитні картки фактично отримувала електронний платіжний інструмент, який дає можливість використовувати власні кошти або кредитний ліміт на банківському рахунку для здійснення безготівкових операцій, тим самим Відповідачка мала безперервний доступ до самого рахунку. Відповідачка зобов`язалася повернути використану частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком Відповідачка не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку. Таким чином, у порушення умов Договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, Відповідачка станом на 27.02.2024 року має заборгованість 91 900 грн., яка складається з наступного: 10 000,00 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 81 900,00 грн. прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Однак, Кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до Позичальника Програми лояльнотся для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме часткового списання заборгованості Позичальнику за нарахованими процентами у сумі 48 200, 00 грн, за умови погашення Позичальником решти заборгованості за Кредитним договором в розмірі 43 700, 00 грн.

Враховуючи вищезазначене, Кредитодавець просить суд стягнути з Позичальника не повну суму заборгованості за Кредитним договором, а лиш її частину, а саме заборгованість в розмірі 43 700, 00 грн, що складається з: 10 000,00 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 33 700,00 грн. прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 10 березня 2025 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1145-8873 від 25.01.2023 року в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп., яка складається з наступного: 10 000,00 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 10 000,00 грн. прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» суму судових витрат в 1 108 (одна тисяча сто вісім) грн. 65 (шістдесят п`ять) коп.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, внаслідок невиконання умов договору у позичальниці виникла заборгованість станом на 27.02.2024 року у розмірі 91 900, 00 грн., з яких: - 10 000, 00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; - 81 900, 00 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Враховуючи те, що позивачем було застосовано до відповідачки програму лояльності, шляхом часткового списання сума заборгованості становить 43 700, 00 грн., з яких: - 10 000, 00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; - 33 700, 00 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами. Із зазначеного розрахунку вбачається, що прострочена заборгованість за нарахованими відсотками перевищує тіло кредиту в декілька раз. Тому, враховуючи викладене, а також з урахуванням судової практики Великої Палати Верховного Суду, суд вважав, що умови кредитного договору про реальну процентну ставку в розмірі 756 335, 00 %, тобто у розмірі 3% за кожен день прострочення, що призвело до нарахування процентів у розмірі 33 700, 00 грн. і перевищує тіло кредиту в декілька раз, є несправедливим в сенсі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, яка справедливість добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Враховуючи, що зобов`язання має виконуватись належним чином, а також те, що відповідачка була обізнана про необхідність здійснювати сплату процентів за користування кредитними коштами, проте, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум процентів за користування кредитними коштами тілу кредиту, суд вважав за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача проценти у розмірі 10 000, 00 грн., виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності. Таким чином, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ТОВ «УКР КРЕДІТ ФІНАНС» підлягають частковому задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням 02 квітня 2025 року Мельник Вероніка Сергіївна, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулась з апеляційною скаргою за допомогою підсистеми "Електронний суд" до Одеського апеляційного суду. В поданій апеляційній скарзі просить скасувати заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 10 березня 2025 року по справі № 497/695/24 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з Обмеженою Відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором №1145-8873 від 25.01.2023 року у розмірі 20 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1108,65 грн. та прийняти нове рішення про стягнення ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» загальну суму заборгованості за Кредитним договором № 1145- 8873 від 25.01.2023 р., в розмірі 43 700,00 гривень, з яких: - прострочена заборгованість за кредитом 10 000,00 гривень; - прострочена заборгованість за нарахованими процентами 33 700,00 гривень. Судові витрати, пов`язані з розглядом цієї апеляційної скарги, у встановленому законодавством порядку покласти на відповідача, та стягнути їх з нього в повному обсязі на користь позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що базовий період строк протягом якого боржник (Позичальник) бажає сплачувати саме проценти за користування кредитом (в даному випадку 18 днів), який він сам обирає при заповнення заявки на отримання грошових коштів. А строк кредитування строк на який видаються грошові кошти, якими він може користуватися (в даному випадку 300 днів до 20.11.2023 року). В свою чергу, згідно наданої разом з позовною заявою Довідкою про укладений договір, відповідно до якого надана фінансова послуга, а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, станом на 27.02.2024 (що є розрахунком заборгованості) ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» здійснювало лише нарахування по процентам за користування кредитом (згідно п. 4.6. та 10.1. кредитного договору ) в строк договору (згідно п. 4.8. Договору), що погоджений між сторонами. Відповідно до розрахунку наявного в матеріалах справи вбачається, що Позивач не нараховував Відповідачу жодних процентів за несвоєчасне повернення отриманого кредиту в силу положень статті 625 ЦК України, пеню, штраф або інших платежів за неналежне виконання умов Кредитного договору. Крім того, ОСОБА_1 правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладення кредитного договору протягом чотирнадцяти днів не скористалась та продовжувала користуватись кредитом на погоджених між сторонами умовах. Відповідно до паспорта споживчого кредиту інформація, що споживач підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних умов кредитування. Вищевказане підписано 25.01.2023 ОСОБА_1 шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором A1188, а тому вважали, що вказані умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою. Тож, з наведеного вбачали, що позивач має законне право на нарахування процентів (згідно п. 4.6. та 10.1. кредитного договору) протягом строку договору, що визначені в п. 4.8. кредитного договору.

Щодо правового тлумачення норми закону, а саме, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» згідно актуальної судової практики, зокрема постанов Великої Палати Верховного суду та Верховного суду, визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Тобто, вважали, що помилково ототожнювати, що проценти за користування кредитом, що нараховуються протягом строку договору (п. 4.8. Договору) є неустойкою (пенею) у разі невиконання (порушення, прострочення) зобов`язань боржником за договором. Позивачем дотримано вимоги, зокрема ст. 1048, 1056-1 ЦК України щодо встановлення розміру процентів за користування суми кредитом, що була надана (проінформована, доведена до відома) Відповідачу. Вказані умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою. Також, слід зазначити, в розділі 8 Кредитного договору передбачена відповідальність Позичальника за неналежне виконання Кредитного договору, однак Позивач не нараховував Відповідачу жодних процентів, пеню, штраф або інших платежів за неналежне виконання умов Кредитного договору. Таким чином, проценти за користування кредитом визначено відповідно до ст. 1048, 1054, 10561 ЦК України та не є компенсацією у разі невиконання зобов`язань за договором в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

В результаті неправильного застосування вищезазначених норм матеріального права суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зробив хибний висновок, що «нараховані Позивачем відсотки за користуванням кредитом є несправедливими та не відповідають вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів».

Щодо явки сторін.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 43700 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Позиція апеляційного суду

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судовою колегією на підставі дослідженого мотивування позовних вимог, доказів долучених до матеріалів справи та висновків суду першої інстанції встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 25.01.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1145-8873.

На підставі зазначеного договору відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 10 000, 00 грн., строк кредитування 300 днів, заявлений строк користування Кредитом 18 днів; занижена % ставка 2,50 % в день; стандартна % ставка 3, 00 % в день. Орієнтовна вартість кредиту 100 000, 00 грн, що включає відсотки за користування кредитом у розмірі 90 000, 00. Реальна річна процентна ставка на дату укладення договору становить 756 335, 00 %.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, внаслідок невиконання умов договору у позичальниці виникла заборгованість станом на 27.02.2024 року у розмірі 91 900, 00 грн., з яких: - 10 000, 00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; - 81 900, 00 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Враховуючи те, що позивачем було застосовано до відповідачки програму лояльності, шляхом часткового списання сума заборгованості становить 43 700, 00 грн., з яких: - 10 000, 00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; - 33 700, 00 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Із зазначеного розрахунку вбачається, що прострочена заборгованість за нарахованими відсотками перевищує тіло кредиту в декілька раз.

Відповідно ст. ст. 11. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначено, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, враховуючи викладене, а також з урахуванням судової практики Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що умови кредитного договору про реальну процентну ставку в розмірі 756 335, 00 %, тобто у розмірі 3% за кожен день прострочення, що призвело до нарахування процентів у розмірі 33 700, 00 грн. і перевищує тіло кредиту в декілька раз, є несправедливим в сенсі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, яка справедливість добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 902/417/18.

Враховуючи, що зобов`язання має виконуватись належним чином, а також те, що відповідачка була обізнана про необхідність здійснювати сплату процентів за користування кредитними коштами, проте, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум процентів за користування кредитними коштами тілу кредиту, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача проценти у розмірі 10 000, 00 грн., виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ «УКР КРЕДІТ ФІНАНС» підлягають частковому задоволенню, а саме необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за вищевказаним кредитним договором в загальному розмірі 20 000,00 грн., яка складається з: 10 000, 00 - заборгованість за кредитом; 10 000, 00 - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.

Предметом оскарження рішення суду першої інстанції є стягнення простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 33 700,00 гривень, так як на думку скаржника задоволена сума судом першої інстанції за нарахованими процентами не відповідає умовам погодженого договору кредитування .

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги є неспівмірними в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, адже вони перевищують заборгованість за тілом кредиту та враховуючи позицію Великої Палати Верховного суду, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга за результатом апеляційного перегляду не спростовує правових висновків зроблених судом першої інстанції.

Ухвалюючи рішення судова колегія виходить з наступних правових норм та судової практики.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5,12,13,81,83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до положень ст. ст. 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

Згідно з ч. 1 ст. 626 та ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

На підставі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно з ч.1 ст. 634 ЦПК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики..

Враховуючи зазначене, проаналізувавши всі обставини справи, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв вірне рішення .

Доводи апеляційної скарги у сукупності зводяться до того, що Позивач та Відповідач узгодили належним чином умови кредитування, які були Відповідачем підписані електронним підписом та внаслідок неналежного виконання Відповідачем вищевказаних погоджених умов користування кредитними коштами утворилась заборгованість у вигляді відсотків за користування кредитом, яка перевищує суму тіла кредиту, яка на думку Позивача є обо`язковою до погашення Відповідачем з вищевкладених обставин, апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, що суперечить усталеній судовій практиці, крім цього посилання скаржника на практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду чітко вбачає розмір до стягнення заборгованості по відсоткам не повинен перевищувати 50% тіла кредиту.

В даному цивільно-правовому спорі Відповідачу до стягнення присуджено суму у розмірі 10 000, 00 грн. простроченої заборгованість за кредитом, а тому судом першої інстанції зроблено вірні висновки, щодо стягнення 10 000, 00 грн - простроченої заборгованості за нарахованими процентами, що є справедливим в сенсі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та не суперечить таким загальним засадам цивільного законодавства, яка справедливість добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), натомість скаржником невірно трактується посилання на усталену судову практику та суперечить висунутим позовним вимогам та вимогам апеляційної скарги.

Посилання скаржника на те, що Відповідачу не було нараховано жодних штрафних санкцій в термін дії кредитного договору під час дії карантину, введеного Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року та Військового стану, не впливає на вірні висновки суду першої інстанції, що до співмірно стягнутої суми простроченої заборгованості за нарахованими процентами, так як такі висновки зроблені на підставі сталої практики ВС, а тому не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги в цій частині.

Інші доводи апелянта є викладенням своєї позиції та не є критикою судового рішення по суті. Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Мельник Вероніки Сергіївни, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»- залишити без задоволення.

Заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 10 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П.Лозко